"Ova priča nije moja ćerka, nije ni pastorka.
Nije ni fikcija već dnevnik patnji..."
Obrada: Donato Di Bergamo
Šire se glasine o velikim prevratima na Kampo Grande
sa mnogo mrtvih i paleži!
Ti prevrati pripremaju dolazak britanskih trupa,
don Pedrovih saveznika!
Nije istina!
Išao sam lično da proverim i sve je bilo mirno,
bez tragova krvi ili trupa.
Svedoci, dostojni poverenja,
potvrdjuju da je iskrcavanje don Pedrovih trupa u Minju propalo.
Još verodostojniji svedoci
garantuju da se ništa nije dogodilo,
i da je pomorska flota bila primorana da se vrati na Azore.
Gde se krije Elizabeta?
Rekla je da se nalazi ovde negde.
Ne bih rekla.
Stanite tu.
Pogledajte ovog mladića!
Satima ga slikam
a izgleda da me on ne vidi. - Valjda je slep?
Mislim da nije.
Pogledaj ove ruke. Tanke kao štapići.
Imao sam četrnaest godina i nisam znao ko sam...
Svi unutra! Ručak!
Ponekad su me pitali da li sam sin Oca Dinisa,
i nisam znao šta da kažem. Svi su imali prezimena.
Po četiri, pet, ponekad i više. Ja sam bio samo Žoao.
Amen.
Za razliku od ostalih nisam imao odmor, izlete ni poklone.
Misliš li da ćeš u knjizi da nadješ oca, Žoao?
Zato što u knjigama ne govore o obućarima i lopovima,
ni o kopiladima. A ti si kopile!
Dete lopova ili dete obućara!
Ako to nisi, zašto te onda zovu Žoao? Samo Žoao?
U pravu je, pokloniću mu ovo. Više treba njemu nego meni.
Možda će tako da nauči da čita.
Ne znam koliko je vremena prošlo od trenutka koad sam izgubio svest
pa do onog kad sam otvorio oči. Mislio sam da sam sanjao.
Činilo se kao da se neko nalazi u mojim halucinacijama.
I dugo sam se pitao da li je taj stvaran.
Dobar dan.
Bolje ti je?
Jeste, bolje ti je.
Na šta misliš?
O mladiću koji mi je uvredio oca.
Govoriš o Antoniu Santosu?
Znam mu dobro oca. U zatvoru je.
Konjokradica.
Razmisli bolje.
Antonio je veoma nesrećan dečko.
Ne mogu da mu oprostim.
Ne možeš?
Siguran si?
Rekli ste mi da nikad ne smem da lažem.
Mrzim momka kojie je uvredio mog oca.
Istina je.
Nemoj da zaboraviš ovo što ću da ti kažem.
Sa Bogom moramo da budemo iskreni a sa ljudima solidarni.
Žoao je pogodio Antonija, a ovaj mu uzvratio.
Uzeću za sebe.
Sad jedi.
Poklon koji ti je noćas donela jedna prijateljica.
Koja prijateljica?
Prijateljica Oca Dinisa.
Prepoznaješ ga?
To je konj?
Kasno je, grofice. Moramo da idemo.
Budite hrabri, kćeri moja.
I ne brinite, u dobrim je rukama.
To je moja majka, jelda?
Prijateljica.
- Ali rekli ste mi... - Ne bi trebalo da govoriš, Žoao!
Ne smeš da pričaš.
Ali ona...
Seti se šta je rekao doktor.
Hajde, odmori se. Pričaćemo kasnije.
Ni dona Antonija ni Otac Diniš neće da mi pomognu da razjasnim sumnju
u vezi sa tom vanrednom posetom.
Naprotiv, oboje su bili ćutljivi i dvosmisleni.
Ko je prvi opservirao i proučavao dinamičku fiziku?
Žoao...
Galilej
Šta je dinamička fizika?
Dinamika je ogranak mehanike
koja proučava silu i kretanje koja ona proizvodi.
A šta je sila?
Ono što može da promeni stanje mirovanja ili kretanja nekog tela.
Diktat!
Otac Dinis nije voleo da mešam.
Čim sam ozdravio povećao mi je časove.
Naterao me ja da razmišljam naučno,
tako da se oslobodim sterilnog meditiranja o svom enigmatičnom životu.
Bila je
godina 1593.
tačka.
Rafael, tišina!
Prošlo je četiri godine...'
Jednog mi dana reče da se obučem i krenem sa njim u šetnju.
To me je iznenadilo jer se tog dana išlo u školu,
a nikad mi takvu pažnju ranije nije poklanjao.
Hoćeš da da idemo da nešto vidiš?
Dodji, doji!
To je moj otac...
Žoao, dovoljno je.
Ne mogu.
Zdravo.
Skini kapu.
To je ona, gospodja od pre neke večeri!
Ćuti!
Želite nešto?
Ne, gospodine. Samo da odmorimo.
Ali ako smetamo, idemo.
Ko je bila ta žena?
- Zašto je došla kod mene? - Ta je žena tvoja majka.
Znao sam čim sam je ugledao! Bio sam siguran!
Znači, taj čovek...
Ne. Nije tvoj otac. Otac ti nije živ.
Taj je čovek muž tvoje majke.
A sada dalje ništa ne pitaj jer neću da ti odgovorim.
Nakoliko dana kasnije dodjoše da jave
da neki čovek u predvorju želi da me vidi.
Moj Žoao, sine moje drage gospe, sine te svetice!
Izvinite, a ko ste vi?
Ja sam Bernardo, grofičin sluga.
došao sam da predam pismo za gospodina Oca,
ali kada mi je moja gospodja rekla da si ovde,
nisam mogao da odolim iskušenju da te lično ne vidim.
'Moj mali vitez.'
Kad bi samo znao koliko je ta duša zbog tebe patila...
Onda moraš da je dobro poznaješ! Možeš sve da mi kažeš.
Dodji. Idemo u moju sobu. biće nam prijatnije.
Taj je čovek tigar.
Držao je groficu zatvorenu osam godina.
Ni sunce ni mesec nije videla!
Osam godina.
Eto zašto nije došla da me vidi.
Zato što je grof zatvorio?
Ta ti je dobra!
Ali tvojom krivicom!
Mojom?
Pa on me i ne zna.
Nikad me nije video.
Ali zna da postojiš.
Otkrio je, ili mu je neko rekao
da je grofica dobila dete sa nekim drugim čovekom.
To je toj životinji bilo dovoljno!
A taj čovek...
moj otac...
Poznavao si ga?
Nisam imao nikad to zadovoljstvo.
Ali znaš ko je?
Opet ne. Jedini ko zna sve je Otac Diniš.
Dakle bio si tu!
Satima sam te tražio.
Doveo sam ga ovde.
Nije važno. Nema veze.
To je moj odgovor grofici.
Budi mudar.
Potrudi se da se spali kada bude pročitano.
Možeš da ideš Bog s tobom.
Bog te čuvao, sinko.
Kada ćeš da se vratiš?
Vratićeš se, je l' tako?
- Ako mi Otac bude dozvolio... - Pričaćemo kasnije.
Trebalo bi da odete, grofica čeka odgovor.
Dovidjenja, sine.
Blagosloveni, Oče.
Uzmi.
Pismo od tvoje majke.
Nije naslovljeno na tebe, ali došlo je vrememomenat da znaš
da vodi gorki život.
Pročitaj ga i traži od Boga da se smiluje osobi koja ga je napisala.
Grof je sumnjao.
Hteo je da od mene i dve osobe koje su videle iščupa tajnu
koju su videle sa prozora.
Zaključao me je u sobu.
Posle mi je u srce uperio bodež.
bila sam sigurna da će da me ubije.
Preklinjala sam ga da me ubije.
Pljunuo mi je u lice, i odlučio da me ne ubije.
Da li iz kukavičluka?
Da li je osećao zadovoljstvo da me gleda kako patim?
Ko ti je rekao da izadješ?
Da li sam ti ja to rekao? Ja ti to nisam rekao, ili ne?
Ko ti je rekao da izadješ?
Hoćeš da te ovde zatvorim, zar ne?
To hoćeš? To je ono što želiš?
Da li je to ono što želiš? Jeste ili nije?
Na zemlju, sada! Na zemlju, odmah!
Na zemlju!
Ubij me!
To hoćeš, je li?
Ubij me!
To hoćeš, jelda?
Hoćeš da te ubijem, zar ne?
Preklinjem te!
Preklinjem te...
Odavde nećeš da odeš!
- Nećeš odavde da izadješ! - Ubij me!
Stani!
Ne čini to!
Dalje od mene!
A ti, šta radiš ovde? Šta radiš, ovde!
Gubi se! Odlazi odavde!
Izlazi odavde, napolje!
Bilo ti je naredjeno da ne izlaziš iz svoje sobe!
Molim te!
Dušu moju prekri veo tuge
u tom trenu kad pročitah pismo moje majke.
Svakog sam jutra hteo da Oca Diniša pitam nešto o njoj.
Mesecima nisam imao vesti, ni dobre ni loše.
Bernardo!
Šta je bilo? Nešto se desilo?
Gospodja, vaša majka... grof, kralj... grofica...
... Šta? Moja majka šta? Šta je uradio grof?
Sada, Bernardo, polako, kreni. Tvoja majka želi da te vidi.
Da me vidi? Gde? Grof je oslobodio?
Grof je otputovao sa kraljem. Sa trupama.
Izgleda da su se don Pedrovi liberali iskrcali na severu. U Minju.
Njegovo je visočanstvo krenulo da ih sve pobaca nazad u more.
- Grof... - Otputovao? Grof je otišao?
Zašto onda moja majka nije pošla sa vama?
Dojurila bi ona.
Da joj nije bilo loše...
Loše joj je?
Ništa ozbiljno. Ne brini.
Ali leži u krevetu i želi da dodješ do nje.
Idem odmah!
Polako. Smiri se, Žoao. Bez ishitrenih akcija.
Antonija, reci da spreme kočije.
Izvinite za ledja, ali nije lepo kada sluge plaču.
Kada su se kočije približile maloj palati u Santa Barbari,
strah me je neki od te čudne zgrade uhvatio
ali i radost što ću ponovo da vidim majku.
Ali pomisao da ću moći da zaronim u njeno naručje
rastera sav moj strah.
Sedite.
Možete da udjete.
Oče Diniš. Sedite.
Malo je za mene čudno da primam posete.
Uvek...
se plašim da bi grof svakog trena mogao da se pojavi.
Ako su trupe toliko brojne kako mi je rečeno,
grof neće brzo da se vrati.
Pričali su o tri broda puna engleskih i francuskih plaćenika.
Ovaj će rat da traje mnogu duže nego što smo zamišljali.
Iz vaših usta u Božje uši.
Makoliko trajao, godine koje sam bez svog deteta provela neće da mi vrati...
Bernardo! Bernardo! Vidi da li je ona. Brzo!
'Ona'?
'Ona' ko, grofice, ako nisam indiskretan?
Eugenija. Služavka koja živi sa grofom.
Grof živi sa služavkom?
Rekla sam služavka,
ali, u stvari, služavka sam ja,
a ona je gospodja.
Ovde zapoveda ona. Ona odlučuje o svemu.
Nije ona, grofice. Svadjale su se dve služavke.
Nije napuštala sobu otkako je grof otišao.
Hvala Bogu.
Možda ću moći da slobodno dišem još dva dana ili više.
Posle ovog što sam video i čuo,
ne mogu samu da vas ostavim u ovoj kući.
Ali ovo je moja kuća!
Jedina koju imam.
Gde bio vi hteli da odem, Oče Dinis?
Onaj ko je štitio dete može da zaštiti i majku.
Oče Diniš, vaša me plemenist zbunjuje.
I neprijatno mi je. Ne zaslužujem je.
Dopustite da ja odlučim šta zaslužujete.
Ali šta će svet da kaže?
Da li ste mislili na ogovaranja, na uvrede?
Ostatak sveta nije u mojoj nadležnosti, gospodjo grofice.
Računam na moć koja je na mnogo višem nivou.
Molim vas majko, prihvatite. Tako ću moći svaki dan da vas vidim.
Mislite da je moguće, mislite da to možemo da uradimo?
Mislim da moramo.
- Kada? - Sada.
Bernardo!
Donesi mi kaput, molim te.
Mogu da uzmem jedan kovčeg?
Naravno.
Ja ću da ponesem.
Hvala.
Idemo.
Da bih u celosti bio srećan,
falilo mi je da znam i drugu polovinu moje istorije.
Ne usudih se da pitam majku
da mi priča o ocu koji više 'nije u životu',
kako mi je Otac Diniš rekao.
Nisam imao nameru da je mučim prošlošću
zbog koje je toliko ispaštala.
Bio sam stvarno iznenadjen kada sam ga video...
Nemoj ništa da joj govoriš. Ne sme da zna da sam ovde.
Tako se osećam srećnom, mogla bih bez straha da umrem.
Majko. Ne govorite više o smrti, obećajte mi
U pravu si, dete moje. Obećavam ti.
Ali doći će dan kada će, u ovom zemaljskom paklu,
nada u smrt predstavljati raj za nesrećnike.
Ali rekli ste da ste srećni!
I jesam.
Pa čega se onda plašite?
Prošlosti, Pedro.
Svoje prošlosti...
O, Bože!
Koja će sada nesreća na nas da se sruši?
Grof se je vratio, grofice.
Izvinite za kašnjenje.
Bernardo.
Grof me je izbacio.
Nisam dao da mi dva puta kaže. Spakovao sam se i otšao.
Ako hoćeš, ovde možeš uvek da budeš. Bernardo.
Zahvaljujem vam, Oče Diniš, ali imam gde da odem.
Vidite, grofice, sve se rešava.
Vaš će suprug, uskoro, sa služavkom da ode iz Lisabona.
Bićete najzad slobodni.
Stvarno to mislite?
Ne mislite li da će da iskoristi svoj autoritet
da mi uzme sina?
Mogao bi da pokuša. Ali prvo bi morao da otkrije gde je grofica.
Neće mu biti lako.
A ako otkrije?
Ako otkrije ima ovaj dom mogućnost
da Vašu Ekselenciju i vašeg sina prebaci
dve hiljade milja od Lisabona.
Bez brige, grofice. Bog Agara nije napustio u pustinji.
Kćeri, dosta sa suzama. Vreme je za osmeh.
Mislite na svoga sina.
Mislite na budućnost.
Otac Diniš je svaki put kad bih dodirnuo to pitanje bežao.
Posle stalnih insistiranja jednog dana...
Pedro!
Andjela!
Pedro, pozvao sam te jer me je tvoja majka ovlastila da ti otkrijem
ono što si hteo da znaš, ono na čemu si insistirao.
Idemo u moju kancelariju.
Andjela!
Izgleda mi da ti majka nije baš najbolje.
Andjela!
Nisam ti ranije pričao jer ta priča ne pripada samo meni.
Pričam ti je sada jer pripada i tebi.
Te godine kada si rodjen, jedan čovek dodje kući i zatraži da me vidi.
- Žoao, zašto ne pišeš? - Nemam mastilo!
Žoao, mastilo je verovatno odneto! Dodji ovamo, bićeš kažnjen.
Toliko je bio bled i izmožden da je ličio na mrtvaca.
Uz najmanji mogući šum...
Oče, napolju je neka utvara!
Sedite!
Žoao, idi sedi!
Pomozite mi!
Tišina!
Zovem se Pedro da Silva.
Drugorodjeni sam sin grofa od Avlvazoesa.
Znači, siromašan sam.
Neka vrsta koplileta rodjenig u legitimnom braku.
Isto kao da sam sin nekog obućara ili svinjara.
Ali ta je situacija postala nepodnošljiva tek
kada sretoh jednu od onih sudbonosnih žena.
Onih kojima iz prvog ljubavnog pogleda
izbija apsolutna avantura ili nesreća.
Žena koju sam voleo bila je kćer markiza od Montezelosa.
Drugorodjena, kao i ja.
I predodredjena, kao ja, na nesreću.
Deolinda!
Koji strah!
Udji.
Šta je?
Ne otvarajte, gospodjo.
To je od onog gospodina od juče. Onog iz crkve.
Kada?
Jutros, na pijaci.
Budite oprezni, gospodjo. Markiz se već vratio iz korporacije.
Poštovana gospodjo,
oprostite na smelosti što vam upućujem ovo pismo.
Ali nikako me ne napušta vaš jučerašnji skriveni pogled,
kao ni današnji san.
Od trena kad sam vas video u crkvi,
nisam uspeo da se smirim, sve dok ne otkrijem
kome ta lepota pripada.
Minuti mi deluju kao sati.
Sati kao dani.
I tako će da bude sve dok ne budete bili dobri da me primite.
I zato, ne komplikujući i sasvim dobronamerno,
tražim od vas da ublažite ovaj moj nemir.
Vaš,
Pedro da Silva.
U početku je, Oče, to bio miran san.
Lagana opijenost srca, bez delirijuma čula.
Žarka želja za srećom,
ne razmišljajući koja bi to bila sreća za nas.
Ako želite da se malo odmorite.
Izvinite, ne. Nije ništa, ne brinite.
Pre bih da završim priču,
ne bih da vam dalje kradem vreme.
A posle, odnos je postao malo stidljiv. Zarumeni se lice bez razloga.
Pogled se spusti kada smo zajedno.
Sve u svemu, borba izmedju srca i razuma,
izmedju nevinosti i proračuna.
Izmedju svetosti naše veze i demona društvenih konvencija.
Svakog smo se dana nalazili na istom mestu.
Dovoljno da budemo sigurni da želimo da zajedno provedemo život do kraja.
Da.
Zaklela sam se u to i pre nego što si me pitao.
Hoću da budem tvoja.
I dušom i telom.
U životu i u smrti.
Tražiću prijem kod tvog oca još danas.
Plašim se, Pedro, plašim se.
Čega se plašiš, ljubavi?
Čega?
Kada je neko zaljubljen kao mi, nema razloga za strah!
Je l' tako?
Mnogo te volim.
Gospodine markiže.
Don Pedro.
Dodjite.
Hteli ste da razgovaramo...
Primio sam vas poštujući vaš položaj,
ali mislim da je bolje da se uzdržite.
Ali, gospodine markize...
Verujte, bolje je tako.
Izbećićemo tako obostranu neprijatnost
ako zatražite ruku moje kćeri, jer ću da vas odbijem.
Svoju ću kćer da dam onome ko će da ispuni dva uslova.
Prvi, da mi dokaže da je plemenitog roda kao i ona.
A drugi, mora da bude prilično bogat
da joj omogući sve što sam joj i ja pružao.
Vaša ekselencija svakako ispunjava prvi uslov.
Ali ni malo ovaj drugi.
Moja je kći siromašna, don Pedro. Vaša je ekselencija siromašna.
A ni ja ni vaš otac ne možemo da krademo od naših prvorodjenih
da bi delili drugorodjenoj deci.
Dovidjenja, don Pedro. Bilo mi je zadovoljstvo.
Bolje da izadješ kroz vrt. Nikad se ne zna.
To je sve.
Ako dopuštate.
Andjela, kćeri!
Majko!
Nije ništa.
Obična vrtoglavica.
Od uzbudjenja.
Molim vas, nastavite oče.
Ne brinite za mene. Nastavite, molim vas.
U redu, nastaviću, ali u vašoj sobi.
Izgledate umorno.
Hoću da odmorite.
Hajde, idemo, gospodjo grofice. Idemo.
Začudo, don Pedru da Silvi pozli,
kod tog dela njegove priče.
Smestio sam ga baš na ovom divanu.
Ali je odbio da odmori pre nego što završi svoju priču.
Postideh se samog sebe.
Osetih potrebu da se osvetim
tom ocu koji je prvi mene postideo.
Ali borba izmedju ponosa i nečasti ne potraja dugo.
Odlučih da odem u Ameriku, gde su pronašli mnogo zlata,
i gde su se stvarale izuzetne pozicije u Evropi.
Gde se trgovalo čak i ljudskim bićima.
A odatle se vraćalo u Portugaliju sa atestom poštenog čoveka.
Odlazim u Ameriku.
Ubiću se.
- Andjela! - Ako odeš ja ću da se ubijem.
Otac će da me natera da se udam za drugog čoveka.
Radije bih umrla.
Andjela, čekaj. Andjela!
Gorite od vatre.
Nije to ništa, takav sam mesecima. Ne brinite.
Digao sam ruke od mojih planova,
očigledno.
Nisam mogao tako da je ostavim.
Bio sam siguran da će da ostvari svoju pretnju.
Uz saučesništvo Deolinde
Andjela krenu da me prima u kući kad god nije bilo oca.
Pravili smo besmislene planove:
neko neočekivano bogatstvo,
bekstvo u inostranstvo.
Gospodjice, don Pedro! Brzo, evo markiza!
U početku naši susreti bejahu čisti, skoro bratski.
Ali malo po malo, pobeže od nas andjeo nevinosti.
I silni glas strasti zaurlika još jače.
Ni Andjela, ni ja nismo mogli da mu se odupremo.
Kopile.
Ne.
Ne plačite, majko.
Hajde, kćeri, morate da budete jaki.
Izvinite, to je mnogo za mene.
Kada sam čula te pucnje mislila sam da ću da umrem!
Otac je otpustio Deolindu i zatvorio me u sobu.
Da zastanemo ovde. Pustimo je da se odmori.
Ne, molim vas, oče. Preklinjem vas da nastavite.
Preklinjem vas, molim vas.
Hoću da moj sin zna ko mu je otac.
Znam da nisam u stanju da mu to ja ispričam.
Molim vas, nastavite, oče. Molim vas. Za mene.
Dobar dan.
Šta mi se desilo?
Izgubili ste svest, prijatelju.
Ne, ne, ne! Ne pomerajte se!
Niste u stanju da ustanete.
Možete da pomerite ruku?
Ne.
Niste izgubili mnogo krvi.
Doktor će ponovo da dodje danas da vas pregleda.
Sada jedite. Morate da povratite snagu.
U tih nekoliko nedelja koje provedoh izmedju života i smrti
markiz od Montezelosa prisili Andjelu da ode u manastir.
To će da je smiri, barem će da bude na sigurnom.
Naravno, oče. Ali to je na sigurnom samo na kratko.
Njen otac će odatle da je izvede
čim joj bude našao muža.
Koji je to manastir?
Manastir jeste razlog zbog koga sam došao do vas.
Čuo sam da tamo imate sestru.
Manastir Nazare'.
Nažalost, stigoh prekasno.
Markiz je po nju došao pre dva dana.
Nekoliko nedelja beše joj mnogo loše.
Plakala je svaki dan, sirota žena.
I niukoga od nas nije imala poverenje.
Čak ni glavna sestra nije mogla da je natera da priča.
Znate gde su je odveli?
Kući, pretpostavljam.
Ali, ako želite, mogu da saznam.
Saznajte.
Plašim se najgoreg, Antonia.
Za nju i za drugi život koji u utrobi nosi.
Sveta Bogorodice!
Neka je Bog čuva!
Od gospodjice Antonije! Kaže da je hitno.
Hvala.
Možeš da ideš.
Sestra Antonija mi je javljala da je markiz od Montezelosa
krišom poslao svoju kćer
na neko njegovo imanje dvadesetpet milja od Lisabona.
Dobar dan, brate!
Ima li malo vode za ove sirote životinje?
Platiću, naravno.
Od zore nisu pili.
Umiru od žedji.
Ovo nije javno mesto.
I nisam brat skitnicama.
Odlazite odavde, nastavite svojim putem.
Ima jedan potok na manje od kilometra odavde.
Voda je besplatna a i informacija.
Budite mi dobro.
Hvala, brate.
Dajte jedan gutljaj da kompenziramo vašu pomoć.
Dobra je.
Možda ne utoljava žedj ali daje energiju.
Ako ne pijem pomislićete da sam arogantan.
Dobra je!
Ako želite još, dodjite.
Biću gore, na brdu Mulo, iza onog hrasta.
Pitajte za mene. Sabino Kabra.
Mogao bih da dodjem do vas u posetu, nikad se ne zna.
Ako sam žedan osetim potrebu.
Zovem se Heliodoro. Ali me svi zovu Gutač Noževa.
Ime baš nije lepo, ali objašnjava to što jesam.
Čekam vas tamo. Ostajte u miru.
O, ti si! Uplašio si me, nisam te čuo.
Ljudi me čuju samo kada ja to dozvolim.
Sedi.
Sam si?
Bolje je biti sam.
Tačno.
Upravo sam jeo. Hoćeš da mi se pridružiš?
Konjsko meso. Neki ga ne vole.
Samo kamenje ne jedem.
A ovo sa konjima ti vrši posao ili ne?
Vrši.
Da budemo iskreni, prijatelju Heliodoro...
Zovi me Gutač Noževa!
Inače ću da pomislim da razgovaraš sa drugim.
Gutaču Noževa, prijatelju moj.
Kad bi prodavao samo ove
koje kupujem i odgajam, moglo bi mirno da se kaže
da bih umro od gladi.
Ali u poredjenju sa drugima, ne mogu da se požalim.
Kojim 'drugima'?
Onima koje srećem.
Gde?
Gde bi trebalo da budu?
Ti koje "srećeš"!
A ti? A?
Manje više kao ti.
Kao ja?
Tako... Sklopio sam dogovor sa markizom.
Onom što ima imanje.
Kad ima neki problem ja mu ga rešavam.
Da.
Bolje nego da dirinčim okolo i obradjujem zemlju.
A šta sam to radio.
Sad mi je poverio specijalni zadatak.
A to će ozbiljno da mi se isplati.
'Specijalan'.
Markizova ćerka.
Ne!
Baš ćerka?
Devojka je...
Ne poštuje oca.
Što su bogatije to su veće 'koze'.
Čast izuzecima. Bez uvrede.
I onda?
To je dete kopile!
Skoro će da se rodi, skoro.
A kada ispadne napolje, dve lopate zemlje i gotovo.
U tom dobu, čak nije ni u dobu.
Niti je veliki! Niti je to greh!
Samo zrnce peska u ovoj pustinji.
Kad ispadne, op, ide pravo u raj.
To sam ja? Kopile sam ja?
U Gospodnjim očima nema kopiladi ni drugorodjenih.
Svi smo prvorodjeni.
Ali mene je trebalo da ubije?
Šta radiš tu?
Markiz ne voli posete.
Srečom nije tu, ali mogao je da bude.
Dobar dan, brate.
Već sam ti rekao da ti nisam brat.
Ako popijemo poneku čašu nismo postali iste krvi.
Šta hoćeš?
Došao sam da ti predložim jedan posao.
Posao?
Kakav posao?
Ne kupujem i ne prodajem konje, a i ne kradem ih.
A kopilad?
Šta si rekao? O čemu to pričaš?
Ti si mi to pričao noćas.
Ne bi trebalo da piješ.
Spusti glas, budalo! Šta sam ti to pričao?
Zar nema neko mesto gde bi mogli na miru da razgovaramo?
Ono što ti predlažem ne može da se uradi ovde.
Hajde, onda.
Hvala, brate.
Sedi tamo.
Šta je to?
Otvori.
Prebroj.
Još ih imam kod sebe.
Ako je ovo više nego što ti daje markiz, onda je kopile moje.
Kopile je tvoje?
Zašto ga hoćeš?
Za šta ti treba?
Znam ja, ne brini se ti.
- Ali ako nisi zainteresovan... - Stani!
Čekaj!
Ko kaže da me ne interesuje?
Trebalo bi da ih ima četrdeset.
Osamdeset sa onim što još imam kod sebe.
Pa to je gomila para!
Zar toliko ono vredi?
Za tebe, vredi.
A ti ćeš da izbegneš da na duši nosiš još jedan zločin.
Hajde, odluči se! Konji čekaju.
Odlučeno.
Ima ih četrdeset...
brate.
Hleb, kobasica, brate.
Prodao me je gospodinu ocu, jelda?
Ko?
Ciganin, ta životinja.
Spasio mi je život...
Kupio me od ubice i prodao me Ocu Dinišu.
Tako je bilo, zar ne?
Ne, nije bilo baš tako.
Ali priča je dugačka a sada je kasno.
Majka ti je iscrpljena, pustimo je da se odmori.
Spavajte lepo, majko.
Sumnjam, sine moj.
Ali dovoljno je da si kraj mene pa će nesanica lakša da mi bude.
Laku noć, Oče Diniš.
Laku noć, gospodjo grofice.
Mogu li da vas još nešto pitam, Oče?
To je poslednje pitanje, kunem se.
Šta se desilo sa mojim ocem?
Bog je omogućio tvom ocu da vidi i poljubi
svog sina, pre nego što je otišao.
Umro je dva dana nakon tvog dolaska u ovaj dom.
Uspeo je i da mi izdiktira pismo za groficu,
u kome je izjavio da je dete živo i zdravo.
Otišao je sa ovoga sveta...
sa imenom tvoje majke na usnama.
Bio je ispravan čovek,
nesrećan ali pun vrlina.
Ne treba da se stidiš što si njegov sin.
Sad idi da spavaš!
Sutra u osam botanika.
Znaš da ne volim kada kasniš.
Vidimo se sutra, Oče.
Pre nego što je napustio Lisabon sa Eugenijom,
grof od Santa Barbare ispriča svima
da ga je moja majka ostavila zbog nekog drugog čoveka.
Medju visokom aristokratijom u Lisabonu
moja majka posta predmet ogovaranja
u salonima i na gradskim trgovima.
A ona mi je i rodjaka, zamislite!
U drugom ili trećem kolenu, uistinu, ali svejedno...
Čula sam da je taj čovek sveštenik.
Blagi Bože! Kako odvratna stvar.
Izgleda de je ona i pre udaje...
Pa ipak...
ono što je sigurno to je da je njen otac,
siroti markiz od Montezelosa, dalji rod moje majke,
poslao u manastir, pre nego što joj bude pronašao muža.
Šta misliš, zbog čega?
Zato što je bila... Znaš...
To je lično grof od Santa Barbare ispričao mom mužu...
Siroti čovek.
Izgledalo je da mu suze naviru na oči.
Baš je nesrećan.
Čula sam da je čak otišao iz Lisabona.
Pridružio se trupama kralja don Migela u Minju.
U uslovima kojima je to proživljavao,
ne čudi me što je napravio takvu glupost.
Ko je ovaj visoki čovek, gospodjo markizo?
Nisam ga ranije vidjala.
A liči na stranca,
Brazilac.
Zove se Alberto di Magaljaeš.
Kažu... da je vanbračni sin kralja Don Žoaoa VI
i jedne pratilje kraljice Dona Marije.
A ako se dobro pogleda izbliza, u stvari,
donja usna je kao kod Braganovih.
Znam samo da je nedavno stigao iz Brazila
i da je pun para.
Po meni je, ako smem da kažem, neki liberal.
Don Pedrov špijun.
A bogatstvo mu služi pre svega
da uništi dvor i oltar.
Tako je moj suprug saznao iz poverljivih izvora.
Niti je vanbračni kraljev sin niti špijun liberal,
drage moje gospodje.
Žao mi je što ću da vas razočaram ali moja je informacija sigurna.
Vaš gospodin Alberto di Magaljaeš
je bogat zahvaljujući trgovini robovima.
I danas svoje bogatstvo održava piraterijom.
Strašno! Da li je to zaista moguće?
Već sam o tome čula, gospodine Martinjo.
Ali nisam poverovala.
Moj suprug...
nikada ne bi prihvatio da pozove čoveka te vrste.
Da li biste mi doneli maramicu, gospodine Manrtinjo?
Ostavila sam je za onim stolom.
Svakako.
Čemu se smejete gospodine Alberto di Magaljaeš?
Mogu li da znam?
Vašoj ekselenciji, gospodjo grofice.
Meni?
Ili ljudima uopšte, ako vam se više dopada, gospodjo grofice.
Ne razumem.
Ni ja.
Razmišljao sam o onome što je vaša ekselecija malopre rekla
u vezi sa groficom od Santa Barbare.
I zbog toga ste se nasmejali?
Da li je ta sirota grofica od Santa Barbare
sramota portugalskog plemstva?
Da li vaša ekselenija misli da te reči treba da shvatimo ozbiljno?
Nisam tražila vaše...
Ne tražim vaše mišljenje, gospodine.
Zahtevam samo pristojnost da se ne podsmevate mome.
Mnogo traži od mene, vaša ekselencija.
Teško je ne nasmejati se na nešto potpuno smešno.
Ovo je uvreda!
Gospodji grofici ja kažem da nije.
A vašoj ekselenciji...
kažem... tumačite to kako želite.
Ja to tumačim kao provokaciju!
I mislim da imam pravo da dobijem objašnjenje!
Ne smete ruku da stavljate na mene, don Martinjo di Almeida.
Ta vrsta gluposti može da bude izrečena i sa distance.
Neka mi oprosti vaša ekselencija,
ali imate neku cedulju kod vaših nogu.
Ako nije od vašeg supruga,
moglo bi da bude uvreda za principe koje sami proklamirate!
Dragi prijatelju, sa nestrpljenjem čekam trenutak
kada ću ponovo moći da vas zagrlim.
Don Martinjo di Almeida,
nas je angažovao da pitamo vašu ekselenciju,
sa kim treba da dogovorimo uslove dvoboja.
Sa mnom.
Izvinite ekselencijo, ali ne može da se postupi na taj način.
I vi morate da sledite uslove koje postave
dva gospodina od vašeg poverenja.
To je upravo ono što nikome ne dopuštam.
Obaveze vezane za čast diktiram ja.
U potpunosti sledim svoja prava.
Odgovaram za sebe...
neću da se borim.
Nećete da se borite?
Ne.
Da li ste ozbiljno shvatili posledice takve odluke?
Kakve posledice?
Rizik od neočekivanog susreta koji bi za vas mogao da bude fatalan.
Izložiću se tom riziku.
To je sve?
Ne, nije.
Preostaje mi da vam zaželim ugodan dan.
Ugodan dan.
Dobar dan, gospodine Žoao.
Gospodine Paulo, gospodine Raul.
Nije bio slučaj Oca Diniša.
Glasine koje su se čule po celom Lisabonu doprle su do njega.
Ne rekavši ništa mojoj majci,
podneo je sudu zaduženom za klevete i kažnjavanje klevetnika,
tužbu protiv grofa od Santa Barbare,
da bude izveden pred sud i dokaže svoju klevetu ili je povuče.
Saznavši da se je grof razboleo tokom puta
te da se nalazi u nekom svratištu u Santaremu,
Otac Diniš se spremi i uputi tamo,
u pratnji sudskog činovnika i sekretara.
Odlučan je bio da bez ikakvog oklevanja stavi tačku
na uvredu nanetu časti njegove štićenice.
Žao mi je gospodine, ali grof nije u stanju da prima posete.
Ne radi se o poseti, dragi gospodine.
Radi se o pitanju iz sudske ingerencije.
Oprostite, Oče, ali...
zar nije bolje da se sačeka neki... povoljniji trenutak?
Ne, gospodine sekretaru.
Osoba koju ja predstavljam već je čekala predugo.
Gospodine grofe,
ovaj gospodin je sudski sekretar Trećeg Sektora,
a ovaj drugi je sudski činovnik.
angažovani su da od vaše ekselencije
izvuku kauciju.
Kauciju? Treći Sektor? Šta to znači?
Nikome ja ništa ne dugujem.
Ne radi se o dugu, gospodine grofe.
Izvinjavam se ekseleniji, protiv svoje sam volje ovde da vas uznemiravam.
Poslali su me ovde na zahtev grofice od Santa Barbare.
Šta ta žena od mene hoće?
Da gospodin grof poštuje njenu čast.
Ko ste vi, gospodine?
Poznajem vas.
Već sam vas video.
Tačno, već ste me videli.
Ali gde? Gde smo se videli?
Videli ste me preko puta vaše kuće, u vrtu.
Da, da, sa nekim detetom u naručju. Sećam se. Ali ranije?
Pre, mnogo pre...
Moguće je.
Setiću se.
Ne razumem.
Kakve veze ima ovaj gospodin sa sudom i zakonom?
Ovde sam u svojstvu zaštitnika grofice od Santa Barbare.
Ja sam odani čuvar njene časti i mogu da dodam,
bez oklevanja... da štitim i vašu čast, vaša ekselencijo.
Moju čast!
Gospodine Oče, vi se sa mnom šalite.
Ne, ne. Ne šalim se sa vama.
Znam da vaša ekselencija nije jedino
odgovorna za grofičinu nesreću.
I znam da ste bili marioneta
u rukama njenog oca, markiza od Montezelosa.
Znate?
Znate, gospodine?
Znači, bio sam u pravu.
Već smo se videli.
Ja vas poznajem!
Moguće je.
Eudjenia.
Gospodo moja.
Molim vas da me načas ostavite sa sveštenikom.
Eudjenia, možeš da odeš.
Potpisaću sve što želite.
Ali prvo moram da sa njim razgovaram u četri oka.
Hoćeš da nas ostaviš same, molim te?
Sedite.
Izvinite.
Gušim se.
Šta vam je lekar rekao?
Da je ovo specifičan slučaj,
ne može da daje dijagnozu,
hoće da konsultuje ostale kolege.
Drugim rečima, ne zna.
Ali pustimo to.
Čudno, imam jasan osećaj da vas poznajem,
ali ne mogu da se setim odakle.
Želite da kažete da gospodin zna činjenicu da je
markiz od Montezelosa bio moj tutor?
Znam.
U pravu ste, to je istina.
Tretirali su me kao marionetu.
Praktično, bio sam još tupavo, brljivo dete.
Mislio samo na rasne pse i arapske konje.
Pričao mi je o svojoj kćeri.
Hteo je da me upozna sa njom.
Kao kroz maglu čuo sam priču oko nekog manastira...
Usprotivio sam se.
Izmišljao sam izvinjenja.
Jedino o čemu je razmišljao bilo je da me oženi.
Jednog me je dana odveo na bal kod grofa Kolaresa.
Fascinantna je bila
mešavina bogatstva i lepote što
me je potpuno opčinilo.
To je poslednja moda u salama za bal.
Da se igra afrički lundu ples.
A da li je u modi i da se pokazuje prstom?
To je krivica mog majordoma koji je gluvonem.
Siroti čovek ne može da govori pa pokazuje rukama.
I sada svi pokazuju prstom. Izgleda da je to postala moda.
A baš je ružno, zar ne?
Ali moda je moda.
Stvarno mislite? Mislite da jeste?
Videćete da će vam, na jednu noć, prijati
da zaboravite na konje i pse radi ljudi u elegantnim odelima i lepih žena.
- Nešto se desilo? - Sve je u redu?
Ko je ona žena što razgovara sa onim ženama tamo?
Poznajete je?
To je moja kći Andjela. Niste je dosad videli?
Ne verujem.
Možda je nisam nikada gledao današnjim očima.
Upravo sam hteo da vam je predstavim, dodjite.
Ne osećam se dobro, oče.
Htela sam da vas zamolim da se povučem...
Andjela! Obećala si mi.
Ne osećaš se dobro jer ovde sediš sama.
Doveo sam ti pravo društvo.
Grof od Santa Barbare.
Dragi prijatelj. Tvoj obožavalac.
Dobro. Ostavljam vas same da se upoznate.
Za mlade ljude nije zdravo društvo starijih osoba.
Nemoj da me sramotiš.
- Dovidjenja. - Zabavljajte se.
Ne volite da igrate?
Da, to mi nije nešto važno.
A ne znam ni da li sam za to još sposobna...
Ja to nikad nisam ni umeo,
ali umem da lovim divlje svinje i da jašem bez sedla.
Volite konje?
Imam dva punokrvna.
Nabavio sam ih iz Marakeša. Mnogo su me koštali.
To su u celom Lisabonu najelegantniji konji.
Voleo bih da ih vidite, ali nikom ne dozvoljavam da ih uzjaše.
Ali za vas, gospodjice, mogao bih da napravim izuzetak.
Ako vam to bude predstavljalo zadovoljstvo, razumete?
Ne treba da se za mene zanimate, gospodine grofe.
Ne treba.
Moje je srce mrtvo.
Prekasno je, Andjela. Moje vam srce već pripada.
- Vaše je od prvog trenutka. - Ne govorite to!
Ne činite to.
Ne možete...
Ne mogu.
Videvši je izbliza, u srcu se povećavala vrednost
onoga što se u očima gubilo u karatima.
Ona je bila žena koju treba gledati,
ali još više voleti.
Onda,
jeste razgovarali?
Vaša kći, gospodine markize, nije spremna za konverzaciju.
Nemojte da mi kažete da niste sa njom razgovarali.
Očigledno je da je ne zanimam.
Ma glupost da je ne zanimate.
Hoću da stvar razjasnim.
U duši je čuvala neku ljubavnu uspomenu
koja ju je pretvorila u santu leda.
Kako?
Govorim o Andjeli di Lima, grofici od Santa Barbare.
U santu leda pretvorila je ljubav koju u srcu nosi.
Da li bi i vi da dolijete neku kap u srce te nesrećnice?
Pustite je, grofe.
Sećanje na prvu ljubav,
leš prvog voljenog čoveka,
označio je taj život nekom tugom
sa kojim vaša strast ne može da se takmiči.
Ostavite je, iz milosrdja.
Ne kupujte njenog oca, jer bi ste kupili već mrtvu robinju.
Ali ko ste vi gospodine?
Kako za to znate?
Nije važno.
Ja sam prijatelj.
Sve je razjašnjeno, cenjeni grofe.
Prolazna indisponiranost. Nesporazum.
Idemo, čeka vas da se izvini.
Nemojte da vas čeka. Misliće da ste ljuti.
Gospodine grofe, gospodine Oče, izvinjavam se,
ali nije u redu, stanje pacijenta...
Oterajte ga.
Recite da nas ostavi na miru...
Molim vas, doktore, budite tako ljubazni...
Molim vas, doktore.
Andjela, mi je, kad sam došao do nje, delovala blago i pomirljivo.
Ali osmeh joj je bio usiljen a blagost... rezignacija.
To tada nisam hteo da vidim, ali dobro shvatam sada.
Ljubazno je prihvatila moje udvaranje.
I ja sam hteo da verujem da je tako po njenom slobodnom izboru.
Pravio se da ne vidim očevu šaku koja je, u mraku, primorava.
Slušao sam jedino svoja osećanja,
svoj egoizam,
umesto da poslušam čoveka,
neznanca koji mi je ranije prišao...
Niste ga više videli?
Jednom.
Samo jednom...
Pred moje venčanje sa Andjelom di Lima.
Došao sam da dovršim pripreme za ceremoniju,
kad osetih neki za mene neuobičajeni, neodoljivi poriv,
da od Boga zatražim da blagoslovi našu vezu.
Prepoznah ga odmah po glasu.
Vidim da niste poslušali moj savet, grofe od Santa Barbare.
Žao mi je.
Zbog vas, a posebno zbog gospodje.
Ovaj će brak za Andjelu di Lima da predstavlja nesreću.
A i za vas, ukoliko ne budete uživali u njenom mučenju,
bićete nesrećnik i vi.
Neopozivo.
Ali ko ste vi, gospodine?
Kako tako nešto možete da kažete?
Kako se zovete?
Sve što mi je on rekao se i obistinilo.
Pokušao sam da otkrijem ko je taj čovek,
rekli su mi da se zove Sebastiao de Melo.
Ispričali mi o njemu najkontradiktornije stvari.
Tražio sam ga.
Ali niko ga više nije video.
Nestao je kao magijom odnet.
Očigledno, umro je.
Ne, nije umro. Ali kao da jeste.
Poznavali ste ga?
Znate ga?
Znao sam ga.
Nemoguće!
Sve je moguće.
Taj pogled!
Taj glas!
Znao sam da sam te već video!
Sebastiao de Melo!
Otac Diniš Ramaljo e Souza.
Svet me sada zna pod tim imenom.
Tražio sam da dodješ, Eugenija,
jer želim da budeš svedok moga pokajanja.
Ovo je izjava koju ću da potpišem, gospodine beležniče.
Poneo sam se beščasno vredjajući groficu od Santa Barbare,
moju suprugu.
Hteo sam da plati za grehe svoga oca,
markiza od Montezelosa,
i zato sam joj petnaest godina život ispunio gorčinom.
Zanemarivah preklinjanja,
poniženja njene ljubavi,
vredjanja njenog dostojanstva.
Do groba sam je skoro doveo i kad je videh da beži,
bi mi krivo što mi nije dala da čujem njen poslednji jecaj,
a da to niko drugi ne čuje.
Grofica od Santa Barbare, pre nekoliko dana, pobegla je iz svog doma.
Pretpostavio sam da je otišla da ispriča svoje muke
koje niko nije mogao da zamisli.
Poželeh da uvredu opravdam drugom uvredom
Optužih je za preljubu. U stvari,
ako je njena čast umrljana bila to je zbog mojih perverzija,
zbog kontakta sa čovekom degenerisanih instikata,
što sramoti ime sopstvenih predaka.
Gospodine Alberto di Magaljaeš!
Pre neki sam vam dan kazao
da vam čast nalaže da pružite objašnjenje.
Da, rekli ste mi to.
Poslao sam vam dva svedoka. Vi ste dvoboj odbacili.
Odbio sam.
Da li to treba da shvatim da pokušavate
da date objašnjenje da niste krivi?
Grešite.
U tom slučaju, gospodine Alberto di Magaljaeš,
moram da vas smatram... kukavicom. - Smatrajte.
Vi ste kukavica! Vi ste kukavica, gospodine di Magaljaeš!
Vi ste, gospodine, kukavica!
Gospodin Alberto di Magaljaeš je kukavica!
Vi ste kukavica, gospodine di Magaljaeš!
- Polako! - Kukavica!
Kukavica, Alberto di Magaljaeš
Gospodine, šta se desilo?
Svadja dva plemića.
Jedan je drugog nazvao kukavicom i pokušao da u njega puca.
A onda ga je ovaj drugi uhvatio i bacio u vazduh, kao perce.
Kakav prizor!
A znate o čemu se radilo?
Jedan od plemića koji je sa njim bio pomenuo je
izvesnu groficu ili vice groficu od Santa Barbare.
Rekli ste grofica od Santa Barbare?
Ili vice grofica, nisam siguran.
Da li ste možda čuli imena plemića koji su se potukli?
Jedan od njih je pomeuo izvesnog Alberta di Magaljaeša.
I onda se taj Alberto okomio na ovog drugog,
nisam dobro čuo o čemu su razgovarali.
Nepoznati koji je hrabro stao u odbranu moje majke,
bio je misteriozni pošiljalac koji se potpisivao sa Alberto di Magaljaeš,
koji je pokušavao da nešto sazna u vezi sa njenim sinom
koji joj je pri rodjenju odnet iz naručja,
što će da postane najenigmatičnija znamenitost Lisabona.
Ali Otac Diniš nije bio čovek koji bi ostavio nerešenu neku enigmu.
Točak sreće se okreće, draga moja. Vidite?
Neprijateljska se sudbina umorila.
Zahvaljujući vama, Oče Diniš.
Nikad neću moći da se odužim za to što se učinili za mene i moga sina.
Ne, dete moje. Ništa mi ne dugujete.
Samo sam lečio jedan nezdravi deo
zla koji vam je svet naneo.
A grof?
Sada kad se pokajao neće valjda da traži da se majka vrati kući?
Ne, neće, ne plaši se.
Grof nije u situaciji da postavlja zahteve.
Jedva se usudjuje da je moli da mu oprosti.
Ako me ne obaveže da se vratim, opraštam mu.
Da li bi prihvatili da odete u Santarem da mu to kažete?
Njegovo je stanje ozbiljno.
Plaši se da neće moći da se vrati u Lisabon.
Očajan je pri pomisli da bi mogao svaki čas da ode
a da sa vaših usana ne čuje oproštaj.
Ne, majko, nemojte da prihvatite! Ne idite!
Moram da prihvatim, sine moj
inače ću celoga života da se kajem.
Poćićete sa mnom, jelda?
Naravno.
Kada?
Sutra u zoru.
Hteo sam da vas pitam. gospodjo grofice...
Alberto de Magaljaeš,
da li vam to ime nešto znači?
Da, videla sam ga jednom napisano.
Gde?
Na jednoj poruci koju je neki čovek dao Bernardu da mi preda.
A šta je u toj poruci pisalo, ako nisam indiskretan?
Nešto vezano za jednu tajnu oko rodjenja mog sina.
Priznajem da tome nisam pridavala nikakav značaj.
Mislila sam da je to neka od silnih grofovih podmetanja.
Ubacila sam je u jedan kovčeg i zaboravila na nju.
Ali sam potpis, da...
Da... Alberto de Magaljaeš.
A zašto me to pitate, Oče Diniš?
Zato što su mi juče ispričali da se je jedan čovek pod tim imenom
potukao sa drugim braneći vaše ime.
Moje ime? U vezi sa čim?
Ne znam, grofice. Ali to moramo da otkrijemo.
Hoćete da mi pokažete poruku kada se vratimo u Lisabon?
Gospodjo grofice, dozvolite da vam predstavim gospodina sudiju.
Znam da je kasno, grofice, ali ako vaša ekselencija to želi,
mogu da pozovem svedoke pa da pristupimo otvaranju testamenta.
Ne, Vaša Časti, molim vas, poštedite me.
Shvatam. Kako želite. Stojim vam na raspolaganju.
Ja sam fratar Baltazar da Enkarnazao.
Bio sam ovde u poslednjim grofovim trenucima.
Imam pismo koje treba da predam gospodji grofici.
Gospodjo grofice.
Fratar Baltazar da Enkarnazao
je pored grofa proveo poslednje trenutke.
Ako sebi dopuštam da uznemiravam vašu ekselenciju,
to je zato što sam obećao vašem suprugu
da ću lično da vam predam ovo pismo.
Izdiktirao mi ga je svojim poslednjim dahom,
i potpisao ga poslednjom preostalom snagom.
'Srce mi moje kaže da ćeš da stigneš kasno.
'Kada dodješ, ako dodješ, telo će moje već hladno da bude,
'a oči moje ugašene,
'uši gluve za tvoj oprost.
'Ne proklinji me, Andjela.
'Kraj mojih nogu je čovek koji mi obećava tvoj oprost.
'I jedan ispravan čovek koji će ti ti reći da mioprostiš, kraj tebe je.
'Poslušaj ih obadvojicu!
'Spasi me ti, i neka svet proklinje uspomenu na grofa od Santa Barbare.
'Umirem sa likom tvojim u mome srcu.'
Bio sam u pravu što sam se tom putu protivio.
Kada se vratila, moja je majka bila druga osoba.
Šta se dešava? Zašto nećete sa mnom da pričate?
Grof je umro, sine moj.
Tvoja je majka time bila mnogo pogodjena.
Praktično nije oka sklopila.
Dodji. Ozbiljne stvari imam da ti kažem.
To što ću ti reći verovatno će ti učiniti da patiš.
Ali misli na svoju majku,
možeš siguran da budeš da su njene patnje veće od tvojih.
Misli na nju.
Grof od Santa Barbare je želeo da tvoja majka bude jedini naslednik.
Ona je nasledstvo odbila.
Odbila jer misli da nema pravo na bogatstvo
čoveka koga nikada nije smatrala svojim mužem.
Dobro je učinila!
To bi nasledstvo bilo nečasno.
To misli i ona.
Jednostavno, taj je čin sada ostavlja bez sredstava
za život u skladu sa njenim navikama.
Kao što je rekao tvoj deda, markiz di Montezelos tvom ocu,
tvoja je majka siromašna.
Za ženu njenog ranga, bez imovine i bez muža,
nema mesta u svetu koji ona poznaje.
Ali bar ima mene. Ima sina!
Za godinu ili dve uspeću da nadjem...
Ne znam, privatni časovi!
Mogao bih da dajem privatne časove! Da nekoga učim...
Za godinu, dve, možda.
Više je verovatno, tri ili četiri.
Ali u medjuvremenu, moraš da priznaš da si više teret
nego oslonac za tvoju majku.
I onda?
Onda, tvoja se je majka odlučila da ode u manastir.
- Ne! - To jedino razumno rešenje.
Pored toga, u potpunosti je u skladu sa njenom voljom
da se povuče iz sveta koji joj je naneo toliko patnji
i da poštuje uspomenu na grofa od Santa Barbare.
A ja?
Tek sam pronašao svoju majku pa da je opet izgubim?
Znam da nije ispravno, sine.
Ne mogu ništa drugo da kažem osim da ponovim ono od malopre.
Misli na nju.
Zamisali kakva je njena muka,
nakon svih patnji kroz koje je prošla.
Misli na svoju majku.
Dovidjenja, moja gospodjo.
Neka je Bog uvek uz vas.
Srećno.
Pedro... Pedro!
Napred.
Opkolili su tri španske ladje,
svila i porcelan, bez ikakvog otpora.
Računao sam zauzimanje u stodvadeset udaraca!
Svile ponestaje.
A na Baltiku?
Nema novosti. Rano je.
A u Panami?
Samo jednan brod, ali bez nekog velikog interesa.
Posao u Peruu je praktično završen.
Napred, možeš da udješ.
Gospodin Otac je došao da vas vidi, vaša ekselencijo.
Uvek sam mislio da ćeš da udješ u neki religiozni red!
- Uvedi ga u salon. - Ako je dopušteno.
Hoćeš tu da me sačekaš?
Nema svrhe. Već sam završio.
Čekaju me u hansi.
Izadji kroz vrt, nikad se ne zna.
Da li imam čast da sam sa gospodinom Albertom de Magaljaeš?
Ne prepoznajete me?
Da li bi trebalo?
Pa, ja vas prepoznajem.
Čini mi se da je bilo juče,
i posle toliko godina, i sa tom odorom.
U svakom slučaju,
da li je prava?
Ili je to više preobuka?
Žao mi je, ne delim vašu ironiju.
O kom preoblačenju govorite?
O ciganskoj odeći
vaše je ime bilo Sabino Kabra.
Odakle znate?
Gde ste ga čuli?
Samo dva čoveka znaju to ime,
jedan je mrtav a drugi...
Drugi se je zvao Gutač Noževa!
Zar sam se toliko promenio, gospodine Sabino Kabra?
Stočić da stavite tamo!
Hajde, življe!
Hoću da brzo to uradite! Sad idite!
Izvinite.
Novac koji ste mi dali promenio mi je život.
Oslobodio mi je dušu.
Otvorio mi je vrata spoznaje.
Stazu saznavanja, nauke.
Slobodnog prosudjivanja!
To ide ovde! Hajde, življe, požurite!
Hoću da svi rade! Krenite! Nesposobnjakovići!
Izvinjavam se.
Dosta sa pričom.
Neću da vam kažem kako se je Gutač Noževa
pretvorio u Alberta di Magaljaeša.
Bilo bi predugačko i dosadno.
A neću ni vas da pitam kako se je jedan ciganin
pretvorio u sveštenika.
Ali me kopka da znam
da li je sin Andjele de Lima još u životu.
Jeste. Hvala Bogu, jeste.
Laknulo mi je.
Iskreno mi je laknulo.
Voleo bih da ga vidim.
Možete.
Ali je poželjno da vi ne budete prisutni.
Ne želim da objašnjavam okolnosti
pod kojima sam vas sreo prošlog puta.
Razumem.
Znate,
ponekad mislim da sam uradio upravo ono što sam i hteo.
Hladni me oblije znoj.
Nikada neću moći da vam se odužim, Oče.
Već mi je u celosti nadoknadjeno, gospodine Alberto de Megaljaeš.
Noćas smo naše račune izravnali.
Račune, da, račune!
Želeo bih da vam predam iznos koji je spasio dečaku život
kako bi ga iskoristili za njegovo dobro.
To je cena njegove krvi. Ispravno je da to bude iskorišćeno.
Pazite na to!
Idemo, hajde, požurimo!
Hoću da kandelabra budu sa ove strane!
Hoću da svi rade!
Danas!
Taj mi zadatak prija. Prihvatam ga.
Šra radiš ovde?
Izlazi!
Brzo!
Gospodo,
za danas smo završili.
Puno hvala.
- Hvala. - Hvala.
Volja vašeg supruga je izvršena.
Osim onog iznosa ostavljenog Eugeniji, služavki.
Zašto?
Nije htela da uzme.
Rekla mi je da se ona nije prodala grofu od Santa Barbare
dok je bio živ, a kamo li sada kad je umro.
Nisam to očekivala od nje.
Iznenadila me je?
Nekoliko dana kasnije sreo sam je u kočiji.
Naredila je da se konji zaustave i pozvala me do prozorčića,
dala mi je svoju adresu u Praza da Alegrija.
Pozvala me da dodjem kod nje.
Otići ćete?
Jednog od ovih dana.
Misterija mami.
A, nešto drugo, sutra ne mogu da dodjem.
Idem u Santarem.
Imate još nešto da uradite u vezi sa grofovom smrću?
Indirektno. Grofov ispovednik, sećate se, fratar?
Tražio je da dodjem do njega, ne znam koliko ću da ostanem.
Možete da obavestite moju sestru?
Vašu sestru? Dona Antoniju?
Koliko ja znam,
Sebastijan de Melo nije imao sestara.
Stvarno?
Još jedna tajna?
Odgovoriću vam kasnije.
Molim vas da je i dalje smatrate mojom sestrom.
Hoćete da joj kažete?
Idite bez brige.
Kraj prvog dela
Drugi deo
Obrada: Donato Di Bergamo
Oče! Oče!
Da samo znate kako sam vas čekao u strahu i s nestrpljenjem!
Već sam se spremao da pišem gospodji grofici...
Sa kojom namerom?
Sa namerom da posveti starom fratru nekoliko sati...
Ali ja pričam i pričam,
a vi, gospodine Oče, sigurno umirete od gladi i žedji,
posle ovakvog dana...
Dodjite, dodjite.
Monah ekonom nam je dao da biramo u njedgovom pilićarniku.
Kakav specijalan tretman!
Pevac je božanstven, znate...
u rerni, sa mladim krompirom.
A vino iz manastira? Čuveno, videćete.
Nisam od onih koji pridaju značaj jelu i piću.
bio sam takav, ali sam nažalost izgubio naviku a i uživanje.
Loše. Loše.
To je božja blagodet. To nam je sveta dužnost.
Mi smo više od ostalih Njegove sluge.
Ali, u ovom slučaju,
moram da priznam da je moje pozivanje na jelovnik
imalo skriveni cilj. - Na šta mislite?
Dugu priču imam da vam ispričam. Svoju.
Nikome je nisam nikada ispričao.
Tokom mog dugog pripovedanja vi ćete se sigurno zapitati
zašto vam ja to pričam sve te stvari.
Ali sasvim je sugurno da ćete da shvatite.
Prihvatite da vas molim da za trenutak ne pričate.
Rodjen sam u Minju.
Otac mi je bio plemić, iz loze starije od loze kralja ove zemlje...
Rodio sam se sa rdjavim instiktima i školovan sam slobodno.
To je kart blanš da se neograničeno raspolaže zlatom
kojim sam neverovatno opsluživao svoju nemoralnost...
Sve se to završilo
kada po prvi put ugledah groficu od Viza.
Moj rodjak Paulo, moj najbolji i najodaniji prijatelj, skoro brat
jedne me je večeri,
odveo na prijem koji je priredjivao grof, njen suprug...
Baronesa bi te, da može, ugrizla... šta si joj uradio?
Umorio sam se.
Prekinuo sam.
Nije se pomirila. Suze, jecaji, vika.
Nepodnošljivo...
Pisao sam suprugu.
Pisao si mu? A šta si rekao?
Da sam bio ljubavnik njegove supruge. To je laž,
u stvari, da sam prekinuo, teško mi je bilo da ga varam.
- Tako si mu napisao? - Doslovce, i dodao
da me žena nije ostavljala na miru,
i da je na njega red da se, kao muž, uključi u priču.
Ne!
- A on? - On? Ne znam.
Ona me je ostavila na miru.
Alvaro,
treba reći da si fenomenalan!
Ne, Paulo, nisam.
- Samog se sebe gadim. - Gadiš?
A zašto?
Paulo, imam dvadeset i tri godine.
Dvadeset i tri!
Za dvadeset i tri godine nikada nisam osetio nikakvu plemenitu strast.
Plemenitu strast!
Ne bih rekao, rodjače, pored svih žena koje...
Pored svih žena koje sam obeščastio.
Koje si obeščastio ili su one dopustile da budu obeščešćene?
Nećeš valjda da mi kažeš da je počela savest da te grize!
Nije to.
Nijedna mi ne leži na savesti.
Ono što me muči to je što me
nijedna nije inspirisala na neku čistu vezu.
Oprez, grof je ljubomoran a i voli oružje!
A grofica poseduje sve ono što čoveku pomuti svest.
Da, retka lepota i delikatan duh.
Za ljubav takve žene ubio bih i prijatelja
kad bih se našao u takvoj situaciji.
Koji pogled!
Pogled koji govori "Odbi, bedniče!"
Ne samo da te grofica gleda...
zar ti nisam rekao da je ljubomorna?
Gospodine grofe!
Priča se da delimo osećanja prema istoj osobi,
don Alvaro di Albukerkue.
Ali čovek ne treba uvek da veruje onome što se priča, gospodine grofe.
A to bi trebalo da znači?
Zar to nije bio vaš otac,
koji je umro u podrumima Kastela San Žoan da Foz,
oprilike... pre desetak godina?
Pre jedanaest godina, gospodine grofe.
- Jedanaest godina. - Jedanaest godina.
Znači nisam pogrešno informisan.
Izgleda da niste, ako dopuštate...
Ne. uopšte.
Ali, izvinite, gospodine grofe,
na koga mislite kad govorite o osećanjima koja delimo?
- Da slučajno niste poznavali moga oca? - Ne...nisam,
nažalost nisam, ne. Nisam imao tu čast.
Odnosi se na osobu koja je odgovorna za njegovu smrt.
Grof de Oeiras?
Zar nisu torture njegovog mesarskog uma
te koje su ubile gospodina vašeg oca?
A isto tako zahvaljujući i...
njegovim intrigama, zajedno sa njegovim visočanstvom,
izbačen sam bio iz Paza.
Nikada to neću da mu oprostim!
A ni ja, verujte mi.
Jedanaest godina ja čekam srećan trenutak
kada ću moći da krvlju markiza di Pombal nahranim svoj jed.
Svete reči, prijatelju moj. Svete reči!
Prijatelji, u životu i u smrti!
Ovaj je dom i vaš.
biće mi veliko zadovoljstvo da moja vrata za vas ostanu otvorena
tokom dana a i tokom noći!
Muzika! Muzika!
Grofovo prijateljstvo ni malo nije izmenilo grofičinu hladnoću.
Njenu indiferentnost,
tiha i neosetljiva,
ona je bila kao neki sarkazam usmeren ka mojoj taštitni.
Bila je moja prva strast,
silnim sam je suzama zalivao.
Alvaro je bilo...
moje ime, u to vreme,
ali da ne žurimo, ispričaću vam sve u pravom trenutku.
Do tog bala nikada nisam sreo groficu di Vizo.
Šta se desilo? Ko kreće na put?
Grof, gospodine. njegovo je visočanstvo juče umrlo.
O, don Alvaro!
Poslao sam da vas obaveste.
Moraćemo našu partiju da odložimo.
Don Hoze je umro.
Njeno Visočanstvo, gospodja dona Marija
me je pozvala da prisustvujem proklamaciji
i imenovala me komornikom Kraljevske Kuće!
Dobro, znači da su markizu...
dani izbrojani!
Njenom je visočanstvu odvratniji nego nama dvojici zajedno!
Gde ćete sada tako žurno?
Idem kući po bocu Porta koju odavno čuvam za ovu priliku.
Ima za to vremena!
Ima vremena za to.
Hteo sam da vas nešto zamolim, kao prijatelj prijatelja...
- Recite, jedino ako ne budem mogao... - Možete. Dovoljno je hteti.
Voleo bih da sa groficom razmenite neku reč utehe.
- Ali, zar grofica ne ide sa vama? - Ma kakvi, don Alvaro!
Znate da žene u tim političkim stvarima
predstavljaju smetnju.
Grofica se osetila... uvredila se
zbog... pa dobro!
Ko može bolje od prijatelja može da joj objasni...?
Problem je što ja nemam vremena i što sam čovek od oružja.
Nemam dara za priču.
U redu, ali da li će grofica da me sasluša?
Slušaće, slušače... A zašto ne bi slušala?
Žene obožavaju lepe reči...
Hvala, prijatelju moj.
Ne dozvolite da se grofica opet rastuži.
Gvoždje se kuje dok je vruće...
Gorim od želje da vidim markizovo lice
kada ga šutom u tur izbace iz Paza.
Pa dobro, greši!
Greši grof, ali greši i njegov advokat.
Ne radi se o sujeti niti o povredjonoj ljubavi prema sebi.
Ono što me boli to je nedovoljna pažnja...
Što sam tretirana kao...
kao neka smešna smetnja.
Drago mi je što me smatrate dopadljivom, don Alvaro,
naročito kada uopšte nemam nameru da to budem.
Bojim se da ste me pogrešno razumeli, gospodjo grofice.
Nisam grofov 'advokat',
niti moj osmeh ima to značenje koje mu vi pridajete.
Nasmejala me je reč 'smetnja',
baš ista kao i reč koju je malopre izgovorio grof.
- Nazvao me smetnjom? - Ne!
Ne vas. Govorio je o ženama, uopšte.
Grof što na um to na drum. On je vojnik.
On ima otvorenu vojničku sirovost, bez primesa, bez licemerja.
Da li?
Ali istina je , generalno ili u ovom slučaju,
on misli da mi mesto nije uz njega u Pazu.
Nego ovde, kao robinja, u ovoj pustari.
- Sigurno mislite kao i on. - Ne, uopšte.
Ne mislim da je vaše mesto ovde. A još manje da ste robinja.
Kako to?
Loše me znate.
Dovoljno vas znam, Silvina,
da mogu da naslutim, iza izgleda,
žudnju, želje...
Grofica je znala...
za prigušeno snivanje...
dobro je znala da je obožavam.
Borio sam se sa svojim srcem, suprostavio se impulsima.
Ali bila je slaba...
Slaba kao svaka žena koja se bori sa dva jaka neprijatelja.
Indiferentnošću supruga
i ljubavnim osećanjem i željom.
Poklekla je.
Sve pokleknu, oče Diniš,
kad strpljivost ljubavnika
iskoristi nestrpljivost supruga.
Sveti Bože!
Već je dan!
Alvaro! Alvaro!
Za ljubav Božju, probudi se! Razdanilo se!
Alvaro!
Kakav maler!
Moraćeš ovde da me kriješ dok ne padne noć...
Nemoguće! Doćiće će da raspreme.
Gospode! Dolaze ljudi!
Da? Šta je bilo?
Izvinite, gospodjo grofice. Stiglo je pismo od grofa. Hitno je.
- Nije vam dobro, gospodjo grofice? - Ne, loše sam spavala.
Nemojte više da mi smetate dok ja ne pozovem.
Alvaro! Molim te... molim te.
- Traži da dodješ. - Da, danas.
'Dodji odmah'.
- Zašto tolika žurba? - To ne kaže.
Tako, iznebuha,
posle tri meseca.
Zna.
Nemoguće. bili smo oprezni...
- Kako može da zna? - Zna.
Neko mu je rekao. Neko nas je video.
Ne, Alvaro, u pravu si, ne mogu da odem kod njega.
Pre bih umrla.
- Pre bih se ubila! - Ne!
Pre ćemo zajedno da živimo.
Idemo odavde! U Francusku, u Italiju.
Nije važno, nas dvoje zajedno.
Da pobegnemo?
Sa čime? Kako?
Kada?
Za dva dana smo u Španiji.
Tri dana iza smo u Veneciji.
Nas dvoje, slobodni.
Prešli smo pola Evrope, kao u snu.
Španija, Francuska, Severna Italija,
Zaustavili smo se tek u Veneciji.
Proživesmo tamo mesece izuzetne sreće.
U tajnosti, nepristupačni znatiželjnicima,
bez ikakvog znaka koji bi pokazao da smo stranci.
Sve do dana kad mi je Silvina saopštila da očekuje dete.
Veoma brzo poče da besni
onaj vetar koji je morao da pomuti našu sreću,
preteći da okrutno stavi na nju tačku.
- Gde idete? - Kako je?
A kako bi bila?
- Ne razumem. - Već ste znali kakav je rizik.
Rizik? Kakav rizik, doktore?
- Nije vam ništa rekla? - A šta je trebalo da mi kaže?
Nije vam rekla ništa. Fizička gospodjina konstitucija...
Ali šta, kakva konstitucija?
Lekari su je upozorili.
Ali vama nije ništa rekla?
Čim se je udala upozorili su je
da bi radjanje za nju moglo da bude fatalno.
Fatalno?
Ne očajavajte. Nauka, ponekad, pravi čuda.
Hajde, podjite sa mnom da je vidite.
Alvaro! Alvaro!
- Mnogo mi je žao... - Ne govori, Silvina.
- Zašto mi nisi rekla? - Nisam htela...
- Trebalo je da mi kažeš! - Nisam htela da te plašim.
Mislila sam... vremenom...
- Lekari... - Ne... ne.
Hajde, hrabro.
Sada izadjite, pustite nas da radimo.
Držite se.
Mislio sam da ću da umrem, ali nisam umro.
Pomišljao da se ubijem.
Pogledao sam oko sebe, tražio neki pištolj, nož, provaliju.
Sasvim čudno, moja se religioznost rodi upravo tada.
Bez Boga udarci noža su neizlečivi.
Moradoh sebe da ubedim da se borim sa Bogom
da iz svog srca iščupam
sve psovke koje sam u očaju smislio.
Nisam mogao da Silvinino telo ostavim u Veneciji.
Ponesoh ga sa sobom.
Moj je rodjak Paulo bio u Rimu zadužen da zastupa interese Portugalije.
On je mi je bio jedino spasenje.
Alvaro.
Kakva strahota!
Jadni moj prijatelju.
Sedi.
- Život je ponekad baš... - Okrutan.
I veoma nepravičan.
Okrutan, bez sumnje.
Nepravičan, ne znam.
Govorim o sebi, patim onoliko koliko sam druge terao da pate. Plaćam.
Ali ona, blagi Bože!
Ona plaća za mene!
Jer za sebe sigurno ne plaća.
Dosta! Ne smeš tako i dalje sebe da mučiš.
Izvini, Paulo.
Sada tebe mučim.
U pravu si.
Dosta je bilo suza.
Odlučio sam da odem u manastir.
Ti?
O, ne iz ljubavi prema religiji! Niti želje za ispaštanjem,
postom, samokažnjavanjem ili disciplinom. Ne.
To je moj način da iz života izadjem,
a ne da kukavički dignem ruku na sebe.
Način da ubijem telo,
a da ne pobegnem kao kukavica od oluja u duši.
Ali ti imaš sina.
Baš tako.
I upravo sam zbog toga ovde kod tebe.
Da ti brineš o njegovom vaspitanju.
- Ja? - Da, ti, Paulo.
Ti si mi jedini prijatelj.
Alvaro...
Ostavili ste ga u Rimu?
Više ga nisam video.
Koliko dugo?
Pedeset i četiri godina.
Nije moguće! Venecija, Rim, pedeset četiri godina!
Rodjak Paulo je umro dve godine kasnije.
Dete je poverio jednom prijatelju.
Markizu di Luzo.
Koga su u Francuskoj giljotinirali jakubinci.
Tamo sam mu izgubio svaki trag.
Nisam znao da li je živ ili nije.
Preuzeo me je Rajmon de de Monfort, sekretar Luja XVI.
Odveo me u Angulem i vaspitavao kao sina.
Kakav trnoviti put je trebalo da se prodje, sine moj
da bi se najzad sreli.
Kako ste to shvatili?
Prepoznao sam te čim sam te ugledao kad si ulazio,
u hodniku kod grofa di Santa Barbara.
Po čemu, ne znam, nemoj da pitaš.
Možda po tvom držanju.
Po njenom pogledu,
Silvininom,
tvoje majke.
A ona...
moja majka?
Prati me, još od tada, svuda.
Predajem ti je, sine moj.
Vreme je da ja odem...
U koledžu oca Diniša bila su i jedna hermetički zatvorena vrata
koja niko nije smeo da otvara.
Odlično znaš da niko nije ovlašćen da ovde ulazi.
- Izvinite, oče Diniš, nisam to znao. - Znao si! Ćuti!
Ono što moraš da kažeš sačuvaj za ispovest!
Ali kad si već tu, objasniću ti...
Ovo je moja uniforma Imperatorovog vojnika.
Ovo,
je odeća svetskog čoveka,
ciganina Sabina Kabre.
A ovde,
je lobanja moje majke.
Sada znaš.
Nemoj da zaboraviš,
solidaran sa ljudima.
Ovo što se tu nalazi je moj hram iskrenosti.
To je sve.
Oče Diniš! Oče Diniš!
Izvinite.
A sada, prijatelji moji,
ćemo da pričamo...
Otac Diniš odluči da me pošalje na studije u Francusku.
Veče pred odlazak uspeo sam da vidim majku kroz rešetke.
Nismo uspeli ne reč da razmenimo.
Samo smo se gledali tokom cele posete,
kao da smo znali da je to poslednji put da se vidimo.
Dok sam čekao da se ukrcam na brod koji će da me odveze u Francusku,
primetih čoveka koji nije skidao oka sa mene.
Čak ni izdaleka nisam mogao da zamislim odlučujuću ulogu
koju je imao u mom životu,
a još manje onu koju će imati ubuduće.
U životu se dešavaju baš čudni dogadjaji i koincidencije
kakve se nijedan romanopisac ne bi osmelio da zamisli.
Baš jedan tako neverovatan slučaj
natera Alberta de Megaljaeša sa se oženi Eugenijom,
nekadašnjom ljubavnicom grofa od Santa Barbare.
Nadmeno stvorenje!
Polako, prijatelju moj, muž je ljubomoran kao pas, a opasan kao vuk!
Loše se priča.
Ali ja ga poznajem!
Koga? Alberta di Magaljaeša?
A, znači ovde se tako zove?
Pazite, u Parizu se zvao Leopoldo Saavedra
a u Briselu Tobijaš Navaro.
Ozbiljno govorite? Kada?
Pre tri četiri godine.
Vidi, odlaze. Izgleda da im se predstava nije dopala.
Neće čak ni da sačekaju drugi čin.
Ne, pozorište sa ovim nema nikakve veze,
izgleda da je naš Alberto di Megaljaeš video neku utvaru.
Izvanredna, da gospodine! Ko je ona?
Eliza de Montfor, vojvotkinja Klinton.
- Klinton, francuski? - Moguće je.
- Ona je utvara? - Glavom i bradom.
Naš prijatelj mora da je imao napad kada je ugledao ovde.
Zašto? Postoji nešto izmedju njih?
U Parizu se pričalo da su bili ljubavnici.
Izgleda da se naš čovek poneo kao pravi seljak.
Govorilo se o nekom nečasnom odnosu, sukobu.
Neka ružna priča o novcu. A pala je i krv.
Dvoboj časti sa nekim njenim rodjakom.
Ono što je izvesno to je da je Leopoldo Saavedra iznenada nestao.
Kada sam ga ponovo video u Briselu zvao se Tobijaš Navaro.
Odlazi i gospodja vojvotkinja.
Cenjeni barone di Sa' u čemu je vaša tajna?
Nema graciozne žene koja može da vam odoli.
Gde ste upoznali ovu boginju koju ste upravo osvojili?
Iskren da budem, ona je osvojila mene!
Uostalom, nije prva. Eto!
Kažete da smo se sreli u Parizu!
Iskreno rečeno, ja se ne sećam.
Tamo sam živeo sa mnogo lepih žena!
I osvojili ste je, u kom smislu?
Ne bih da budem indiskretan!
Zamolila me je da odem do nje u Izidro!
Eto! Tamo je smeštena.
Sa izgovorom da razmenjuje uspomene, suvenire...
'Suvenire'... Ali na mene ne računajte!
Tamo ima neke misterije.
Dvor. Kraljevski dom. Vresaj!
Insistira da se zove madam Kliton, kao obična gradjanka.
Olala! moramo da idemo! Šteta da propustimo duet.
Razmišljam da povedem sve ove umetnike iz San Karlosa.
Brazil mora da vidi ovakve predstave.
A drugi je čin i bolji!
Tačno, ali nažalost ne mogu da ostanem.
Mislite sve pevače?
Da, čak i hor, sve.
To je mnogo ljudi!
- Brazil to zaslužuje. - Ova te žena posmatra.
- Prati nas sve vreme. - Primetio sam to.
Upoznao sam je odavno, više se i ne sećam.
Idemo? Da pobegnemo?
- Laku noć. Laku noć. - Laku noć.
Izvinite. Rekli su mi da dodjem.
Tako sam naredila.
Bilo je već vreme da se vidimo.
Nisam ranije dolazio jer sam se bojao da ću da smetam.
Kočim nestrpljenje još od sinoć.
Preterujete, naravno.
Ali sam time polaskana.
Neizmerno sam vam zahvalna što ste došli.
Veliko je zadovoljstvo sresti poznato lice,
u gradu gde se ne poznaje niko.
Biće mi čast da vam budem vodič.
Na raspolaganju sam vam kao sluga.
To mi i jeste namera.
Ali ja se osećam počašćenom
što imam za vodiča čoveka vaših kvaliteta.
Veoma skromni kvaliteti u poredjenju sa šarmom
i elegancijom Vaše Ekselencije.
A, vreme je za moj čaj.
Računam na vas da mi pravite društvo.
Garantujem vam, gospodjo, u Portugaliji ne umemo da vodimo razgovore.
Nedostaju nam one reči koje prijaju ušima.
Posebno ušima portugalskih gospodja.
Ne mogu uopšte da se porede sa francuskom ženom.
Nedostaje im duh,
pikantnost, žar!
Obožavam francuskinje!
Srećnih li parižanki!
Pored tolikog entuzijazma mora da ste ovde imali mnogo uspeha.
O, ako mi dozvolite, madam,
kažem vam, ne hvaleći se,
da sam osvajao tvrdjave pred kojima bi mnogi odustali.
Uopšte ne sumnjam, dovoljno mi je da vas vidim i slušam.
Ali mi dopustite da se ne složim
da su sve portugalke takve kako vi kažete.
Naprimer, gospodja sa kojom sam videla da razgovarate, sinoć, u operi...
A, da, Eugenija di Magaljaeš.
Eugenija, lepo ime...
- A on? - On, šta?
Kako se zove.
A! Alberto. Alberto di Magaljaeš.
Alberto.
Eugenija i Alberto.
- U braku, naravno. - Svakako.
Odavno?
- Otprilike godinu dana. - Volela bih da se sa njim sretnem.
- Sa parom? - Ne. Sa njim.
- Albertom di Magaljaešom? - Mislite da nije moguće?
Za čoveka kao što sam ja ništa nije nemoguće, madam.
Onda, mislite da nije u redu...
Za osobu kao što ste vi, ne postoje stvari koje nisu u redu.
Ali,
vaše... interesovanje za ovog gospodina...
kako mogu da nazovem?
Znatiželja, eto.
Interes?
Ne preterujmo. Interes je ovo što osećam prema vašoj ekselenciji.
Što se njega tiče radi se samo o znatiželji.
Pošto stvari tako stoje, da ga dovedem već sutra?
Volela bih da ga pošaljete samog.
Ne volim da okupljam zajedno intimne prijatelje sa običnim poznanicima.
Važe želje za mene su naredba.
Izvinite, nešto nepredvidjeno u poslednjem trenutku, ali računam na vas.
Veoma počastvovan, madam!
- Veoma počastvovam, madam. - Shvatila sam..
Novac je na moru!
Pozdravljam, Alberto! Izvinite što smetam.
Samo par sekundi.
U redu, barone.
- Uopšte ne smetate, izvolite. - Nema potrebe.
Ne mogu da se zadržavam. Čekaju me u klubu.
Eto,
zamoljen sam da vam prenesem poruku,
poziv, bolje reći.
Jedna moja intimna prijateljica, veoma bliska,
jedna od mojih najboljih u francuskom... društvu,
jedna veza iz Pariza,
Madam Kliton.
Vojvotkinja?
Poznajete je?
Vojvotkinju? Da, naravno... Pa da, vojvotkinja!
Intimno, poznajemo se intimno!
Nemojte reći! I vi je poznajete?
Čuo sam o njoj.
A, eto, pa da...
Eto, o njoj sam pričao,
znatiželjna je, verujem.
Kratko rečeno, želela bi da vas vidi.
Prosta znatiželja, ništa loše.
Znate kakve su francuskinje.
slobodne, direktne, bez predrasuda.
Eto. U Izidru je. Primiće vas izmedju pet i sedam.
Stigao je gospodin Magaljaeš.
Možete da udje.
Želeli ste da me vidite? Tu sam.
Šta želite od mene?
Da vam platim ono što vam dugujem.
Ništa,
vi mi ništa ne dugujete.
Niti ja vama.
Oboje poštujemo uslove naše transakcije.
Saldo je nula.
Nije.
Saldo je ovo.
Godinama mi to peče prste i dušu. Uzmite. Vaše je.
To je sve?
Ona zna?
Ona, ko to?
Eugenija. Tako se zove, jelda?
Shvatam koliko je baron bio glup,
usudio se da i o njoj ispriča...
Ne, ne zna.
I ne želim da zna. Teško vama ako sazna!
U mom žiovtu postoje virovi
u koje ne bih da upadne.
To su osećanja koja vi, gospodjo, ne možete da razumete.
Idite Eliza.
Vratite se u Francusku.
Ne pokušavajte da me opet vidite.
Zaboravite me, isto kao što sam ja zaboravio vas.
Prošlost ne može da se ispravi kao što ni mrtvi ne mogu da vaskrsnu.
Zar ćete da pustite da sama večeram? Kakvo je to hrišćansko milosrdje?
Ništa mi ne bi bilo veće zadovolsjtvo, kćeri moja.
Nažalost, grofica di Santa Barbara me čeka da jedemo
u manastiru u Ovidelasu.
Ja je jedini posećujem otkako joj je sin otišao u Francusku.
Na ulazu je jedno gospodja strankinja koja traži gospodju...
Strankinja?
Nije rekla ime?
Jeste ali nisam razumeo, gospodjo,
pričali smo o vama.
Učinila mi se kao
prijateljica gospodina Alberta.
Prijateljica?
Neka udje.
Da, gospodjo, s dopuštenjem.
Smešan je.
Ovo je prvi Albertov poznanik koga srećem,
osim gospodina Oca, razume se.
dobro, odlazim. I ovo je uradjeno.
Barem vas ostavljam u društvu.
Sedite, molim vas.
Čudan je vaš batler!
Jadan je, a i bolestan.
Alberto ga je uzeo u zaštitu.
Njemu je on kao sin.
Nadam se da ćete da oprostite ovaj upad neznanke...
- Potpuna neznanka niste. - Znate ko sam?
Ne, ali sam vas već videla.
A, svakako!
Preksinoć, u operi.
- Mislila sam da me niste primetili. - Bilo je to nemoguće.
- Da li da to shvatim kao kompliment? - Shvatite kako želite, gospodjo...
Izvinjavam se, ali ne sećam se vašeg imena.
Eliza di Montfor.
I albertova ste prijateljica.
Čudno,
nikad mi nije pričao o vama.
Nema razloga za zabrinutost.
Naši su odnosi striktno poslovni.
Nisam zabrinuta, gospodjo di Monfor.
Imam puno poverenje u mog supruga.
Ne sumnjam. On je odličan da kod žena podstakne poverenje.
Niste mi jojš saopštili razlog za vašu posetu.
- Došla sam da isplatim dug. - Dug?
- Meni? - Vašem suprugu.
Mislim da ne živite odvojeno po materijalnim dobrima...
Više bih volela da sa njim raščistite račune.
Nemam naviku da se uplićem u njegove poslove.
Ako sam dobro razumela, on je odsutan.
U svakom slučaju,
bila sam znatiželjna da izbliza vidim ženu koja ga je razoružala.
Nisam se pokajala.
Vaša lepota opravdava
reputaciju koju on uživa u Evropi.
Nažalost po vas, to nije jedini glas koji ga prati...
Ali ima vremena, otkrićete to sami.
Ako to već niste.
Možete od ovog trenutka da računate na moje razumevanje.
Zbogom, gospodjo.
Gospodjo, vaša torbica!
Odnesite je, molim vas. Ne mogu da je primim.
Nemate izbor.
Sem ukoliko mi je silom ne vežete oko vrata.
Udjite, gospodjo vojvotkinjo.
Ne bojte se.
Nemam loše namere.
Ovde sam u ime Blanš di Monfor.
Moje majke?
Moje prijateljice.
Sedite, kćeri moja.
Znali ste? Znali ste moju majku?
Bio sam joj veoma blizak.
U mom je naručju umrla.
Ali... prepoznajem vas! Već sam vas videla!
Videla sam vas jutros! Videla sam vas u kući onog čoveka...
Alberta di Magaljaeša. Ili Leopolda Saavedre, ako više volite.
Znate?
Znam skoro sve, gospodjo vojvotkinjo. Znam previše.
Radije bih da ne znam toliko...
Ali ko ste vi, gospodine?
Zovite me otac Diniš, kćeri moja.
Imam i ja i druga imena, kao i Alberto di Magaljaeš.
Bio sam i druge osobe, ali sve su umrle.
Umrle su u istom trenu u kome su bile voljene...
Kao vaša majka. Kao Blanš di Monfor.
Izvinjavam se, samo trenutak.
Ne osećam se dobro.
Nesvestica...
Proći će već.
To je samo na tren.
Odmah se vraćam.
O čemu ti je pričala?
- Šta ti je ispričala? - Ništa!
Osim ovog što sam ti rekla, ništa!
Govorila je samo o dugu. Nije rekla oko čega, ni zašto.
Pravila je insiunacije, nagoveštavala šta znam šta!
Ali ono što je najgore to je jed,
mržnja koju sam osećala prema tebi, prema meni.
Želja da nam nanese bol.
Ja sam kriv! Trebalo je sve da ti ispričam!
- Trebalo je ranije da ti kažem. - Ne, ne želim ništa da znam.
Neću da mi ispričaš ništa, ne zanima me!
Znam da to sa nama nema nikakve veze.
Ne predstavlja deo našeg života.
Ako bi mi ispričao onda bi to bio.
Ništa mi ne govori, inače je ona pobedila.
- Bojim se da će da ti nanese zlo! - Ne, ne, stani. Ne plaši se.
Ne može ništa da mi učini.
A ako tebi nešto učini,
ubiću je.
Ubiću je!
Rodio sam se u Veneciji,
gde su se moji roditelji sklonili
bežeći od srdžbe prevarenog muža.
Ali bekstvo ih nije oslobodilo Božje kazne.
Dve godine kasnije, pre nego što je umro,
don Paulo me poveri markizu di Luzo.
koje me odvede u Francusku,
gde je bio u diplomatskoj misiji u gradu Kaenu.
Tu nas je zadesio pad Bastilje
i potok krvi što je zatim sledio.
Njegova strast prema jednoj gradjanki Kaena, Šarloti Kordej,
i revolucionarni žar kojim ga je ona inspirisala,
markiza odvedoše na gubilište.
Primio me je zatim jedan stari prijatelj markiza di Luzo.
Vaš deda, gospodjo vojvotkinjo, Rajmon di Monfor.
Koga nisam upoznala.
Prihvatio me je kao sina.
a vaš otac, Benoa di Monfor, kao svog brata.
Benoa i ja samo odrastali zajedno.
Zajedno smo, malo po malo, otkrivali tajne prirode,
i zajedno se zaljubili u istom danu u istu devojku,
Blanš di Klermon.
Iz kraljevske loze, najskromniju i najlepšu od svih.
Moju majku, Blanš di Monfor, koju nisam ni upoznala.
Bila je najlepša i najskromnija.
Za nas je ona bila andjeo koji se spustio medju ljude
što ne umeju da govore jezikom neba.
Obadvojica smo joj, a da onaj drugi ne zna, ukrali maramicu.
Držali je, kraj srca, u svim našim kampanjama
koje smo imali pod komandom Imperatora.
Montebelo, Malta, Aleksandrija,
Abukir...
sve do Portugalije, u Buzako, sa Masenom,
gde smo zajedno spasili život jednome čoveku,
koji će da bude propast za Benoa i Blanš,
pukovnika Ernesta Lakroza.
Zastava na čelo! Marš!
Stoj! Nalevo, na čelo!
Postroj se! Marš!
Stoj! Nalevo, na čelo!
Na gotovs, pripremi se!
Nišani!
Pali!
Pripremi se,
Nišani!
Živeo Imperator!
U napad!
Pukovnik Ernest Lakroz iz Imperatorove Garde.
Još pet minuta
i moja bi glava bila ukras na nekom koplju.
Dugujem vam život, moja gospodo.
Nikada to neću da zaboravm.
Bolničar!
Boilničar! Brzo!
Lebdeo je izmedju života i smrti
tokom celog povlačenja naših trupa u Portugaliji
nakon poraza u Buzaku i Tore Vedrasu.
Benoa di Monfor je svo svoje slobodno vreme proveo sa njim.
Toliko da sam postao ljubomoran.
Na kraju ga je ubedio da sa nama podje u zamak
dok se bude oporavljao,
pripremajući tako sopstvenim rukama
buduću tragediju.
Dodji da vidiš!
Izgledao si kao špijun kada smo bili iza linija u Abukiru.
I kao ubica!
A tvoj gost ima čudan način da ti se zahvali na gostoprimstvu.
Po čitav je dan uz Blanš!
Na kraju će pored nje i noći da provodi.
Kakve misli!
To je apsurd! To čini iz pristojnosti.
Iz zahvalnosti, svakako.
Baš si naivan, Benoa!
Da ne kažem da je to ordinarna glupost!
Probudi se, zaboga!
Otvori oči, budalo, otvori!
Budalo.
Gde je otišao Benoa?
Mislim da je tamo.
Bili ste ljubomorni, oče?
Od nas dvojice sigurno sam bio ljubomorniji.
Verovatno zbog moje luzitanske krvi.
Ali Benoau nije mnogo trebalo da me pretekne.
A ni ja nisam propuštao priliku da skrenem pažnju
na ponašanje Blanše i Ernesta.
Ne vidim gospodjicu Blanš.
Ne bih da odem a da joj se ne javim. Da li si joj rekao?
Rekao sam joj da odlaziš.
Ali plašila se da ne može da dodje.
Nešto oko haljina koje je naručila u Angilemu.
Žene!
Mislim da je sa ocem trebalo danas da ode.
Nije važno, preneću joj tvoje pozdrave.
Pozdravi!
Našvrljao sam joj par reči u slučaju da ne mogu da je vidim.
Da joj zahvalim na ljubaznosti i na društvu.
Ako bi bio dobar...
Naravno. Računaj na to.
Hvala, prijatelju moj. Hvala na svemu.
Neću da zaboravim Buzako. I uvek ću da pamtim Monforove.
Malo pomalo ljubomora je kod Benoa postala opsesivna.
Uz obrazloženje da mu pomaže,
nije se smirio dok nije ubedio Imperatorku da pukovniku Lakrozu
da komandu jednog garnizona u zabiti Kalabrije.
Daleko od sveta,
a posebno od Blanš...
Pazi, Žerom, da ne zapališ zamak!
Nema opasnosti, gospodine komandante.
Ne bi mogli da ga zapale čak ni Englezi.
Stara je to gradnja, ne može da se zapali.
Blanš...
Odlazak Ernesta Lakroza nije imala velike posledice
na moje odnose sa Blanš di Klermon.
Jedino što je sada,
umesto pukovnika, njeno društvo monopolisao Benoa.
Tamo, on je, špijunira.
Trebalo je da me poljubiš samo da pukne od ljubomore.
Pridji.
Neću da umre.
A nemam želju ni da te poljubim.
Polako sam se mirio sa pomišlju da će da se na kraju uzmu.
Mada sam i zbog toga patio,
to je bilo podnošljivije nego da se uda za nekog drugog.
Za nekog stranca.
Za nekakvog Ernesta Lakroza.
Umorili ste se, oče.
Hoćete da se odmorite?
Ne, kćeri moja, nije to umor.
To je zbog sećanja na taj prokleti dan
kada je Benoa di Monfor svoju dušu prodao djavolu
u zamenu za Blanš de Klermon.
Tog se je dana sve promenilo.
Tog je dana on odlučio da žrtvuje sve.
Prijatelje i čast,
jednom jedinom cilju. Da poseduje Blanš.
Kasnije sam saznao da je uzimao sva pisma
koja je pukovnik Lakroz slao Blanši.
Nisi više dobio vesti o pukovniku Lakrozu?
Ne.
Čudno je... zar ne?
Zašto čudno?
Takav je vojnički život.
Sačinjen od susreta i rastanaka.
Danas si ovde, sutra tamo.
Iz bitke u bitku, iz jedinice u jedinicu, iz zemlje u zemlju.
Najbolje je da se čovek ne vezuje.
Ja ga tako nisam videla.
Štaviše, ostavio je utisak čoveka koji je odan prijateljstvu,
predan,
iskren, pažljiv,
stalan...
Dosta, dovoljno je, zaustavi se!
Nije čovek, on je princ iz bajke!
Reci da ti se udvarao.
Reci da je krio glavnu nameru da te zavede.
Tačno, udvarao mi se, ali nije glumio nikakvu ulogu.
Bio je iskren.
Znam da je bio iskren.
Toliko iskren da nije došao da te pozdravi,
da ode a da ne ostavi ni reč pozdrava!
Blanš, da li se desilo nešto izmedju vas?
Ja nisam imao iluzije,
Imperator je upravo Benoau dodelio titulu vojvode.
Nešto se desilo.
Ja sam bio samo siroče, bez oca, majke i domovine.
Blanšin otac, Rišar de Klermon,
nije joj davao mira sve dok se nije odlučila.
Čak je i Imperator, govorilo se, insistirao na tom braku.
Danas nije mnogo toplo.
Benoaova upornost, insistiranje oca,
želja samog Imperatora,
slomile su Blanšin otpor.
A vest o Lakrozovom
samoubistvu sigurno je imala veze sa tom odlukom.
Uprkos tome,
njena majka je zatržila da se venčanje obavi bez slavlja,
u intimnom krugu.
Nije bilo banketa, ni svadbenog putovanja...
Blanš!
Vrati se, Blanš!
Blanš, gde ćeš?
Idem u lovačku kuću!
- Potrebno mi je da budem sama. - Blanš!
Nesrećni brak! Sirota majka! Jadna moja porodica!
Pored takvog porekla nije za čudjenje
što mi je celi život bio obeležen nesarećom.
To je obeležje svih ljudi, kćeri moja.
Verovatno, oče,
ali je onda loše rasporedjeno.
Da li ste je videli posle venčanja?
Razgovarali sa njom?
Nažalost nisam. Napustio sam zamak Monfor istog dana.
Uostalom, ništa me nije zadržavalo tamo.
Benoa više nije bio isti a stari je Rajmon već bio senilan.
Opsedala me je želja da se vratim u Portugaliju,
da nastavim veze sa zemljom mojih predaka.
Ali se nisam žurio.
Iskoristio sam priliku da bolje upoznam Francusku.
i potrošim ono malo dobara koje sam tu i tamo imao.
Prošli su meseci.
Nalazio sam se u Bordou
kad dobih vest da je Blanš rodila dva blizanca,
vas, gospodjo vojvotkinjo, i vašeg brata Artura.
Nisam mogao da se oduprem izazovu da se vratim.
Stari Sebastijan!
Znao sam da ćeš da se vratiš!
Pre ili kasnije svi se vraćaju.
I ona će, videćeš.
Tvoja je soba onakva kakvu si je ostavio. Koristi je.
Ali sam ponesi torbu.
Nema u ovom trenutku dovoljno osoblja.
A, stari je Rajmon umro.
U snu.
Nije se mučio.
Nasledio sam njegovu fotelju.
Veoma je praktična, moraš da je isprobaš.
A Blanš?
A tvoja deca?
Gospodja di Monfor ima posebnu kuću, sa decom.
Od kad je zatrudnela povukla se u lovačku kuću.
Izgleda da joj kontakt sa mnom ne prija. Uostalom, to želi.
Ali... znam ja koji njen pravi razlog.
Tamo se sastaju.
Ko?
Ona i živi pokojnik. Video sam ga!
Koga, kažeš? Koga si video?
Našeg vrlog pukovnika.
- Lakroza? - Da.
Neustrašivog samoubicu.
Video sam ga živog!
- Gde? - Ovde, blizu.
Pokazaću ti ga večeras.
Ali sedi.
- Sedi, Raskomoti se. - Kasnije.
Sada bih da vidim Blanš
i decu, brzo se vraćam.
Dobro. Idi, idi, idi da ih vidiš.
Sebastian!
Dodji.
Učini mi sulugu.
- Izuj mi čizme. - Šta?
Čizme.
- Dobar dan. - Dobar dan.
Ja sam prijatelj gospodje di Monfor.
Gospodja nije tu. Otišla je do oca.
Vraća se večeras.
- To je jedano od blizanaca? - Ne, to je moje.
Deca su otišla sa gospodjom.
Hvala.
- Dovidjenja. - Dovidjenja.
Benoa!
Gospodja? Gde je gospodja?
Moj Bože, unutra je! Nisam je videla!
I deca?!
Deca su ostala kod dede!
Blanš! Blanš!
Umrla mi je u naručju, ne vraćajući se svesti.
Na telu joj se nije video ni trag opekotina.
Ako se usudiš da pridješ mojoj ženi, zgaziću te kao crva!
Gutaču Noževa!
Seti se Gutača Noževa, Alberto di Magaljaeš!
Seti se ubice!
Brate...
U redu, brate.
Hvala, brate!
Molim lepo, brate!
Nisam ja brat nikakvom popu.
Kakvo je ovo čudo bilo, oče?
Zaboravite na osvetu, vojvotkinjo.
Možete samo da propadnete u provaliju.
Vratite se u Francusku.
Zaboravite i oprostite.
Učiniću kako kažete, oče Diniš.
Vratiću se več sutra u Francusku.
Ali neću da oprostim.
Niti da zaboravim.
Niti da odustanem.
Po povratku iz Lisabona, odoh da posetim mog komšiju, viskonta d'Armanjaka,
u nadi da ću da se oslobodim opsesije koja me je mučila.
Nažalost, tamo sam srela jednog od njegovih mladih prijatelja,
Pedra da Silvu, mladog gospodina iz Portugalije,
koji će doprineti da potonem još više.
Mislila sam da ste još u Parizu, dragi moj viskonte.
Upravo sam se vratio pre dva dana, gospodjo vojvotkinjo.
Molim vas.
Nameravao sam već danas da svratim da vas pozdravim.
Primiću pozdrave sa zadovoljstvom.
- Sedite. - Ne, ne, nemam vremena.
Zauzvrat, da li mogu da računam na vas za čaj?
Neću da propustim.
Vaš će prijatelj, naravno, da bude dobrodošao.
Ko je ona?
Eliza di Monfor.
Vojvotkinja Kliton.
Zatvorila se već tri godine u Monforu.
Praktično, ne izlazi iz zamka.
Prvi put je sada vidim da je izašla.
Nikoga ne posećuje. Nikoga ne prima.
Oblači se u crno... Romantična duša?
Pre bih rekao nesrećna duša.
Nesrećna? Zašto?
Tajne ponosne i
uvredjene žene.
Neka strastvena veza?
Tako se priča.
U mladosti je bila jedan od ukrasa u salonima Karla X.
To je bio onaj isti kralj koji je udao za vojvodu Klitona.
- Udata? - Nije više.
Vojvoda je brzo načinio udovicom i upropašćenom.
Priča se da je ubrzo potom upoznala nekog misterioznog čoveka, stranca...
Mračna neka priča,
koja se završila smrću njenog brata blizanca u dvoboju.
Otada živi ovde.
Povučeno. Sama.
Uvek tužna...
Kao ličnosti iz nekog Redklifovog romana.
Umirem od želje da je opet vidim.
Pa onda, idemo, dragi moj Pedro,
neću da umreš od nestrpljenja.
Hvala.
Ne, ne, ne! Ne!
Hvala.
Kako pada kiša!
A kad pomislim da si mi obećao vedro nebo...
Izvinite.
Izvini,
Idem da vidim šta se dešava.
Izvinite.
Žao mi je.
Ne osećam se baš dobro.
Moram da vas ostavim.
Moramo da idemo.
Hoćemo?
Objasniću ti.
Nemoj da kažeš da nije.
Siguran sam, smatrala me je provincijalcem, tupavim, bez duha.
Ne, uopšte nije, dragi moj Padro.
Siguran sam da je intersuješ i da si joj zanimljiv.
Pogledi koje ti je upućivala, kad nisi mogao da je vidiš, ne lažu. Udji.
- Nije mi ni reč uputila. - Tačno, da te zainteresuje.
Ne postoji ništa bolje
od lažne ženske indiferentnosti da se pobudi muška želja.
Oči tvoje vidim u blagoj polutami...
Dodjavola!
Vidim...
Oči tvoje vidim u vlažnoj polutami...
Dodjavola.
Nedleju je dana lilo kao iz kabla.
Od vojvotkinje di Kliton nikakvih vesti,
mislio sam na nju i danju i noću.
Pao u depresiju.
Ne, ne, ne!
Polikarpe, pomozi mi!
'Oči sam tvoje video u hladnoj polutami,
'u zamku tvome, tužnom i mračnom.
'sa stepenica nekih, jednog dana, kad zaborav sve pokri',
'osim pogleda tvog teškog.
'Ali koje ushićenje, tako posebno i lepo,
'sada, kad oči ti sjajne vidim, u noći u zamku.
'U našem modrom krevetu,
'pogodjen sam pretećim sjajem tvojih slatkih i tužnih zenica,
'i odjednom sliku lunarne i otvorene vidim žene,
'što iz vode se izdiže,
'kao ninfa neka'.
Sate sam proveo tamo da je vidim kako izlazi,
ne znajući da li ću imati hrabrosti da joj pridjem
i ne usudjujući se da na ta zakucam vrata.
Na kraju više ne mogadoh da izdržim.
Odneh joj sonet koji sam hteo da joj pokažem.
Mladost ima te nekoherentnosti,
u isto vreme naivne i pune sebe.
Istog mi ga je dana vratila uz grubu napomenu.
'Vraćam vam vaše stihove.
'Dajte ih nekoj vršnjakinji koja ih zaslužuje više nego ja.
'Sa mojim godinama
'teško može da se ima čista duša da može da ih razume.
Bol, poniženje, bili su nepodnošljivi.
Udjite!
Hteo sam da umrem. Pobegnem. Da zauvek nestanem.
Gospodja di Monfor.
Izvinjavam se!
To je neoprostivo.
Nisam želela da vas uvredim, garantujem vam. Oprostite mi.
Kako sam mogla... Recite da mi praštate!
Vama da oprostim?
Ja sam taj koji treba da se izvini!
Kad pomislim da sam se usudio! Nisam hteo, verujte...
Nije trebalo! - Ne, ne! Ja sam...
Moje je ponašanje neoprostivo!
Ne govorite tako, molim vas!
Ali... vi ste potpuno mokri!
Koliko ste dugo bili na kiši?
- Udjite, sedite, molim vas. - Ne, ne mogu.
Znači ovde pišete svoje stihove.
Baš lepo!
A šta vam je ovo?
Poklon od majke.
Lepo je.
Čekajte, imam ideju.
Dodjite večeras u zamak.
Kad god želite, čekaću vas.
Sve ću da vam objasnim. videćete...
I ponesite sonet. Molim vas.
Ponesite ga.
Da pokažete da mi praštate.
- Gospodin da Silva. - Hvala.
Moram da idem. On misli da sam u Angilemu.
Izadji ovuda.
Videla sam te napolju na kiši,
i gorela od želje da te pozovem.
Da dodjem po tebe, da te zagrlim...
A zašto nisi?
Zašto me nisi pozvala?
Zato što nisam znala da li na to imam pravo.
A ko ti to zabranjuje?
Slobodna si, Eliza. Slobodna koliko i ja.
Ne, Pedro, nisam slobodna.
Zarobljenik sam skrupula moje savesti
i mrlje koja mi leži na srcu.
Nemam pravo da budem tvoja.
Ne razumem. Govoriš u zagonetkama.
Toliko si mlad!
Stihovi su ti tako nevini,
tako svetli, tako čisti...
Mnogo su me zaboleli.
Zaboleli?
Zašto?
Želeli su ti dobro...
Vratili su me u neko vreme kada sam i ja bila tako čista,
dobra i srećna.
Pre nego što su me naterali da postanem nesrećna i zla.
Eliza, zla, ne.
Mogli su da te učine nesrećnom, ali zlom, ne!
Siroti moj Pedro,
kad bi ti znao...
Kad bi ti znao prizive smrti,
žedj za krvlju, koja me guši svake noći.
Želja za osvetom, koja mi srca pritiska,
toliko da ga sprečava da kuca,
da me drži iscrpljenu danima,
u crnom očaju i nemoćnom besu.
Tako ja živim, godinama.
Od onog dana
kada su mi ukrali čast i život, mog jedinog brata.
Ko to? Onaj stranac?
Pričali su ti o njemu? Ispričali ti?
Onako.
Da li su ti rekli da je Portugalac, kao ti?
Nisu!
Kako se zove?
Ima mnogo imena.
Sada se zove Alberto di Magaljaeš.
Uprkos mom insistiranju,
Eliza je odbila da mi da više informacija,
oko te mračne priče koja joj je uništila život,
ali, malo pomalo kako je noć promicala,
postalo mi je jasno,
da je postojanje tog čoveka
jedina smetnja našoj sreći.
Kad je svanulo doneo sam odluku,
vratiću se u Lisabon da osvetim čast grofice di Kliton
i smrt njenog jedinog brata.
Kada sam se vratio...
čekalo me je pismo iz Portugalije,
u kome su me obaveštavali o smrti moje majke,
koja je bila žrtva epidemije kolere koja je besnela u čitavoj zemlji.
Okrutnom ironijom sudbine,
moja odluka da se vratim u Lisabon pokazala se
bolno opravdanom.
Da?
tu je jedan gospodin koji vas traži.
Rekao sam mu da gospodin ne prima nikog, ali je insistirao.
Kaže da je izaslanik gospodina Artura di Monfora.
Napisao je ovde ime.
Koja je to sada neukusna šala?
Vaša je ekselencija izaslanik Artura di Monfora?
Ja lično!
Artur di Monfor!
Ali on je već godinama mrtav!
Tačno!
Iz toga zaključujem da vaša ekselencija dolazi sa onog sveta!
Kako se tamo živi?
Tamo počivaju ubijeni,
a ovde ubice čekaju svoj čas.
Upravo sam došao da zahtevam da izazovem ubicu Artura di Monfora
na duel, na poljumi risponda, sa oružjem u ruci.
Zahtevam?
Sa kojim pravom?
Verovatno niste ni poznavali sirotog Artura.
Niste imali ni deset godina kada je on otišao...
Ali možda znate sestru,
Elizu di Monfor,
vojvotkinju di Kliton.
Da li grešim?
Uopšte ne nameravam da o toj gospodji sa vama razgovaram.
Već sam vam rekao zašto sam ovde.
Prepuštam vam izbor oružja i očekujem vaš odgovor.
Veoma dobro!
Ako insistirate!
Poslaću vam moje svedoke,
hoću reći, ako budete dobri da mi date vašu adresu.
U posetnici je koju sam dao.
Izidro, izuzetan hotel!
Pravi izbor.
Dodji.
Dodjite!
Oružje!
Pošto niko nije bio ranjen,
na moje insistiranje, i uprkos Albertovom protivljenju,
odlučeno je da se dvoboj nastavi pištoljima.
Nažalost, dragi moj,
od kuršuma iz pištolja ne može da se pobegne, kao kod floreta.
Jedan od nas dvojice rizikuje da ovde ostane zauvek.
A zar to i nije svrha?
Rekao bih da jeste!
Ali pošto nisam uspeo da vas odgovorim
od činjenja ove greške,
prisiljen sam da zatražim da preduzmete neke mere.
Ne razumem.
Razumećete.
Moram da vam saopštim da me je otac Diniš
angažovao da upravljam nekim dobrima u vaše ime.
U moje ime?
Otac Diniš. Znate ga?
Postoje u životu neke stvari...
upoznao sam oca Diniša
a i vas, don Pedro,
praktično kada ste se rodili.
Bojim se, draga gospodo,
mislim da ćemo morati da promenimo program.
Završavam razgovor sa mojim vrlim protivnikom
i ispričaću mu neke stvari
koje će mu odagnati želju da nastavimo ovaj dvoboj.
Ako se složi sa mnom da ovaj revanš odložimo
za neki drugi datum po dogovoru.
Ukoliko to za mene nije besčasno.
Nije. Apsolutno.
Zar ne, gospodo?
Dodjite, don Pedro.
Odjednom sam se osetio izgubljenim,
ponovo sam bio Žoao,
u koledžu oca Diniša, pre nego što sam video majku,
i saznao svoje ime i svoju istoriju.
Kao lutka kojom su upravljale nevidljive ruke,
prepušten tudjoj volji.
Nisam znao šta da radim, kakvu odluku da donesem.
Sve što mi je ispričao ne samo da je bilo ubedljivo,
obzirom na to da je dodlovce odgovaralo onom što sam znao,
od intervencije oca Diniša da mi spasi život,
do uloge koju je odigrao sam Alberto,
braneći reputaciju moje majke od njenih ogovarača.
Ali uprkos mom insistiranju,
odbio je da mi otkrije poreklo bogatstva
kojim je upravljao u moje ime
na zahtev oca Diniša.
Elizu di Monfor sam upoznao u Parizu,
u periodu kada me ništa nije
sputavalo da zadovoljim neki kapric.
Upravo je ostala bez muža koji joj je spiskao imanje.
U to je vreme ona bila veoma opasna žena,
ponašala se kao da želi da se sveti životu.
Koketirala, sa nekim muškarcima, i nekim ženama.
Pričalo se da je bila uzrok šest dvoboja,
za mene je, u tom momentu, bila neverovatan izazov.
Sve je počelo kao frivolna igra a završilo kao prljava buržujska drama.
Hteli ste da me vidite?
Stojim vam na raspolaganju.
Malopre sam čula da kažete da svaki čovek ima svoju cenu.
Zaista tako mislite?
Da, mislim.
To vas zasmejava?
Bonaparta je isto tako mislio, ali nije ništa dobio.
- Nisam mislio na politiku. - Niti na rat?
- Još manje. - Pa na šta ste onda mislili?
Mislio sam na poslove.
A na ljubav?
Da, i na ljubav.
Znači da i ja imam cenu.
Da, gospodjo.
Koliko?
Pedeset hiljada.
Samo?
U tom slučaju, za jedan dan.
Za jednu noć.
- Sto hiljada. - Osamdeset.
Dogovoreno.
Popodne vam šaljem ugovor.
Još i danas se često pitam,
da li je prihvatila izazov zbog strasti za igrom,
ili iz čiste ljubavi prema novcu.
Napisao sam ga
i poslao.
Iste je noći došla kod mene u hotel.
Učinite mi uslugu, gospodjo,
ugovor, potpišite.
Vratila mi ga je potpisanog,
ujutru je otišla sa osamdeset hiljada franaka
koje sam joj diskretno ubacio u tašnu.
I igra je trebalo na tome da se završi.
Ali ona je opet došla sledeće noći,
i naredne
i još jedne opet.
Prošlo je nedelju dana,
htela je da mi vrati novac.
Za nju to više nije bila igra,
prešlo je u nešto ozbiljnije.
Odbio sam da primim.
U to vreme,
najozbiljnija stvar u životu bilo je samo igrati se.
Promenio sam hotel, ali ona me je pronašla.
Naredio sam da je ne puštaju,
ostavila mi je novac na recepciji, sa porukom koju nikad nisam pročitao.
Ponovo sam joj ga poslao. opet mi je vratila,
ovog puta na jedan skroman hotel u narodnom kvartu.
Zaustavite, molim vas!
- Ostatak ću pešice. - Da, gospodine.
Očajna zbog te situacije, poslala je svog brata blizanca,
Artura di Monfora, od tada
redovno je svuda slala nekog, ma gde da sam se nalazio,
sa zadatkom da je osveti.
Poslednji je put došla ona lično.
Mislim da je vremenom ta njena želja za osvetom
postala njena jedina životna religija.
Nije mi se dalo čak ni da se isplačem za svojom majkom,
na njenom grobu.
Andjela di Lima, grofica od Santa Barbgare.
Ležala je u anonimnoj grobnici, zajedno sa desetinom nesrećnika,
žrtvama, kao i ona, epidemije kolere.
Ima li koga tamo?
Njenog sirotog imena nije nigde bilo.
Mogu da pomognem?
Gospodine, molim vas.
Da li je ovo istočni deo groblja?
Da, baš se tu nalazimo.
Mnogo vam hvala.
Tražim mauzolej u kome leži moja ćerka.
Mauzolej?
Prijatelji su mi rekli da je monumentalan.
Kažu da je najlepši na groblju.
Ne mogu da vidim.
Poslednjim sredstvima mog bogatstva koja su mi preostala,
dao sam da se izgradi taj mauzolej koji vi sada gledate.
Da li bi vaša ekselencija bila dobra da mi ga opiše?
Lep je, jelda?
Ne znam da li ću biti u stanju...
Ja sam markiz di Montezelos. Kako se vi zovete?
Ja sam običan student, gospodine markiže.
Umrla mi je majka i došao sam na grob.
Znači i vaša je majka u nekom mauzoleju?
Nije, gospodine markiže.
Moja je majka u zajedničkoj grobnici.
O! Sirotica!
Da li sam vam rekao da sam bio loš otac?
Ne, nisam vam rekao.
Ova moja glava...
I sada, kako vidite, ja sam običan prosjak.
A kad vam već to pričam,
imate li neki novčić, za ljubav Božju?
Naravno..
Hvala.
Gospodine markiže, vaši vas prijatelji čekaju.
Jadni markiz.
Više nije pri zdravoj pameti... Nesreća.
- Dožvieo je nesreću? - Nije to bila nesreća.
Neuspelo samoubistvo.
Obeščašćena kći,
stvari koje su za nas normalne u životu,
za plemiće predstavljaju prave tregedije.
Pucao je u sebe na izlasku sa mise.
Nije se ubio, ali je ostao slep,
izgubio svoja imanja.
Svi ga sažaljevaju.
Sažaljevaju jednog prosjaka, Daju mu mnogo para.
Blagodet za prosjaka.
Čak i u bedi plemići su u prednosti.
A mauzolej?
Mauzolej ne postoji, to su markizove izmišljotine.
Gde si Manuele?
Tu sam, gospodine markiže.
Dolazim!
Sa vašim dopuštenjem.
Čula sam da je Alberto di Magaljaeš živ i zdrav.
Falilo vam je hrabrosti, dragi moj.
A ja sam ponudila svoje srce...
Moj život više nije imao smisla,
jedina mi je misao bila da nestanem,
da se izgubim, odmah, potpuno, bez ikakvog traga.
Ukrcah se na prvi brod koji nadjoh, plovio je za Tanger,
pristali su da me povedu za šaku novčića što su mi preostali u džepu.
Ispostavilo se da nije teško da se od tudjih pogleda pobegne,
ali sopstvene nas oči svuda prate.
Nastavio sam da putujem, onako, bez cilja, da bih se izgubio.
Ne znam kako, predstavnici Alberta di Magaljaeša
nikada nisu moje tragove izgubili,i
i dalje sam redovno dobijao novac koji mi je bio namenjen.
Moji su koraci na kraju završili na ovoj tačci.
Mislim da dalje ne mogu da nastavim.
Stanje mi moje ne dopušta mnogo iluzija.
Izvinite,
možete li da mi kažete za neki hotel malo dalje od centra grada?
To nije lako.
Najveći broj hotela je baš u centru.
Onda ću da odem u najbliži.
Najbliži je ovaj.
Hvala.
Imao sam petnaest godina a nisam znao ko sam.
Ponekad bi me neki pitali da nisam sin Oca Diniša,
ali nisam znao šta da im odgovorim.
Svi su imali prezimena.
Četiri, pet.
Čak i više.
Ja sam bio samo Žoao.
Za razliku od ostalih,
nisam imao
ni izlete,
ni raspuste,
ni poklone.
Ne znam koliko je vremena prošlo od trena kad sam izgubio svest
do trenutka kad sam otvorio oči.
Činilo mi se da sanjam.
Suor Antonia...
Suor Antonia,
pomozite mu da lepo legne.
Oče Diniš!
Hladan je.
Treba mu lekar.
Idem da im kažem da pripreme kočiju.